234 



vikle, hvori Forskellen paa de to Arters Sang bestaar; jeg har 

 nn ikke været saa bange, og jeg forsøgte at udvikle denne Forskel 

 i en lille Artikel jeg skrev i »Ornithologische Monatsberichte« i 

 Februar 1904, betitlet »Nachtigall und Sprosser«. Anledningen 

 til denne Artikel var en Afhandling af Kleinschmidt, hvori 

 han hævdede, at den sydlige og nordlige Nattergal ikke var 

 artsforskellige. Jeg skrev bl. a. den Gang, at den sikreste Maade 

 til at erkende Forskellen i Sangen, var at optage de to Arters Sang 

 i Grammophon; dette er ogsaa senere sket, i hvert Tilfælde for 

 den sydlige Nattergals Vedkonnuende. Om denne Arts Sang skrev 

 jeg i den omtalte Artikel følgende: »I Liiscinia veras Sang findes 

 ikke de talrige urene, pibende og snerrende Toner, som den 

 nordlige Nattergal har, derimod savner man dennes henrivende 

 dybe Kluk. Strofen er ogsaa langt mere ensartet bygget, uden 

 de hyppige og uregelmæssige Pauser, som findes hos den nord- 

 lige Form. Medens den nordlige Nattergals Sang i saa Henseende 

 mest ligner Sangdroslens, minder den sydliges mere om Have- 

 sangerens »sagte rislende Kildevæld af Toner«.« 



En Forveksling af Sangen hos disse 2 Arter er efter min 

 Mening ganske umulig for enhver med lidt Øre for Fuglesang: 

 den er mere forskelhg end Havesangerens og Munkens Sang, 

 end Sangdroslens og Solsortens; en anden Sag er derimod, at der i 

 Sangen vel er Lighedspunkter, som forraader de 2 Arters Slægtskab« . 



Sydfyn har jo været betragtet som det Sted i Danmark, hvor 

 den sydlige Nattergal særlig skulde træffes, og efter A. Madsens 

 Artikel her i Tidsskriftet^ ved vi, at det er fra afdøde Rostrups 

 Skaarupoptegnelser, at denne Antagelse stammer. Selvfølgelig har 

 jeg ivrig lyttet efter dens Sang under mit 4aarige Ophold her- 

 ovre, men hidtil forgæves. I dette Foraar har jeg vel mindst 

 hørt 20 forskellige Nattergale, men alle har tilhørt den nordlige 

 Form. Naturligvis er der i og for sig intet umuligt eller urime- 

 ligt i, at den sydlige kunde indvandre hertil, men foreløbig gør 

 vi klogest i, ikke at regne den som dansk Ynglefugl. 



O. HELMS, Nakkebøllefjord. 



HÆTTEMAAGEÆGS FORSVINDEN FRA REDERNE. Da 



jeg i min Ferie kom paa Egholm, 1 Juli 1911, var der ingen 

 formaalstjenlige Hættemaagefamilier ved mit Fotografihus. Jeg 

 fandt da en Rede med 3 Æg i, og flyttede Huset derhen. Det 



1 Aargang 5, Hæfte III. 



