A SÁRGAFEJŰ KIRÁLYKA TÁPLÁL(')CSATORNÁJA ÉS KEl.SŐ GÉGEFŐJE 141 



tartja. Fiatal állatokban ugyanis a mirigyeknek egyrészt nyálkát kell 

 elválasztaniuk, másrészt meg kell nagyobbodniok. A nyaksejtek a nyálka 

 nagyobb részét termelik, a fundussejtek oszlásukkal a mirigy megnöve- 

 kedését mozdítják elő. A királyka esetében láttuk, hogy ilyenfajta szer- 

 kezet felnőtt madárban is előfordul. Sokkal nagyobb valószinúséget 

 tulajdonítok Schreiner abbeli nézetének, hogy a kevesebb nyálkát elvá- 

 lasztó kisebb mirigyekben az összes sejtek, tehát a nyaksejtek is nyálkát 

 választanak el, míg a több nyálkát termelő nagyobb mirigyekben erre 

 szükség nincsen. Megjegyzem még, hogy egy másik példányban nem 

 találtam olyan feltűnő nagy különbséget a nyak- és fundussejtek között. 

 Önkéntelenül különböző működési fokozatokra kell itt gondolnunk. Vég- 

 érvényesen azonban kísérletek döntenék el a kérdést. 



A nyelőcső végén a hám ismét erősebbé válik. A völgyekben 

 vastagsága 1677 |i, a redőkön Q5-5 — 136-2 |x. A mirigyek is megnagyob- 

 bodnak, de nem érik el a felsőszakasz mirigyeinek hosszát. Alul széles 

 zacskókat képeznek, de egészen szűk tömlők is fordulnak elő. A miri- 

 gyek egész hossza a völgyekben 263-32— 28148 [i, a mirigytest hossza 

 113-5— 133 j-i; a szélesség nagyon változó 681—156 >i. A nyálkasejtek 

 a fundusban itt nagyobbak a középsőszakasz sejtjeinél, 1816 |j. magasabb 

 és 9 08 |i szélesek. A kivezet őjáratok hámja vagy köbalakú 156 [i, vagy 

 kissé alacsonyabb és szélesebb. 



Minthogy az előbbi vizsgálók általánosan fölteszik, hogy a madarak 

 nyelőcsőmirigyei a mirigyes gyomor felé megsokasodnak, erre nézve 

 azonban pontosabb adataink nincsenek, a királyka nyelőcsövében pon- 

 tosabb méréseket végeztem. A völgyek szélessége, melyet rendesen a 

 becsléseknél alapul szoktak venni, nem jöhetett tekintetbe, mert széles- 

 ségük változó. Magam mértékül az Okularmikrometer egy bizonyos 

 hosszát vettem alapul és ezzel mind haránt, mind hosszmetszeteket mér- 

 tem végig a nyelőcső felső, középső és alsó szakaszában, figyelve a 

 nyelőcső egyforma összehúzódottságára. Az eredmény az, hogy a miri- 

 gyek a Regulas eristatus nyelőcsövében meglehetős egyenletesen vannak 

 szétosztva, a vége felé inkább kisebbfokú számbeli csökkenés, mint 

 növekedés tapasztalható. Schreiner (1900) a legnagyobb nyelőcsőmiri- 

 gyeket a mirigyes gyomor felé találja, Swenander (1902) a nyelőcső 

 felső szakaszában. A mi föntemlített méréseink Swenander eredményét 

 erősítik, de nem egyeznek ugyané szerző ama nézetével, hogy a legtöbb, 

 de egyszersmind legkisebb nyelőcsőmirigy általában a mirigyes gyo- 

 mor határán van, mert mi a legkisebb mirigyeket a nyelőcső közepén 

 találtuk. Ennélfogva Oppei (1897) azon állítása is javításra szorul, hogy 

 a nyelőcsőmirigyek nagyobb száma és nagysága a madarak nyelőcsövé- 

 nek a végén fontos különbség az emlősökkel szemben, melyekben a 

 mirigyek legtöbbnyire a nyelőcső felső szakaszában találhatók. 



