PAI AKONTOLOGIAI KÖZI EMENYtK 209 



és dankasirály és házi galamb, az eutaxis-os csoportból a házi tyúk, 

 Opistliocomus, Cacicus cela, Corvus corone, Lanius rufus, éneklő rigó, 

 Antlius spec, és sármány embryóit vizsgálta meg a fejlődés. 9 — 15 

 napjain. A tollszemölcsök elhelyezkedéséből arra az eredményre jutott, 

 hogy az eredeti elhelyezkedés mindig a diastataxis szabálya szerint 

 megy végbe vagyis az eutaxis csak későbbi változat. 



Azoknak a csoportoknak vizsgálata, amelyekben úgy az eu-, mint 

 a diastataxis eseteivel találkozunk (Psittaci, Colunibae, Alcedinidae, 

 Cypselidae, Megapodiidae) ugyanezt bizonyítja. 



Fölmerül már most a kérdés, hogy milyen a legrégibb ismert 

 madár, az Archaeoptery^x szárnytipusa? Szerző mindkét példány vizsgá- 

 lata alapján a diastataxis tipusát állapítja meg és Dames-cI szemben, aki 

 17 evezőt számolt, mindkét szárnyon 7—7 első- és 14—15 másodrendű, 

 összesen tehát mintegy 21 — 22 evezőt állapít meg a berlini példányon, 

 ami meglehetősen megegyezik a londoni példányon megállapított 20-as 

 számmal.- 



Külön fejezetet szentel szerző az alsó kar és a diastataxis és eutaxis 

 közötti correlatio megvilágításának. A szárnycsontok hosszának arány- 

 számban való feltüntetésére a Fürbringer felvetette módszert követi és 

 a csontok hosszát a hátcsigolyákhoz viszonyítja és táblázatban foglalja 

 össze. Az eutaxia eseteit a fán lakó (arboricol) madaraknál a táplálko- 

 zás módja, futó, terrestri kus alakoknál a repülés csökkenése okozza. 



Figyelemre méltó szerzőnek az a megállapítása, hogy az ú. n. 

 ulnaris exostosisok fejlettségéből következtetés vonható a szárny eu- vagy 

 diastataxiájára. A diastataxisos szárny ulnáján alig láthatók ezek az 

 evezőcsévéknek támaszul szolgáló dudorok, eutaxisos szárnyon annál erő- 

 sebbek. Ha ez a tétel megáll, nagyon erős támasz lesz a fossilis mada- 

 rak palaeobiologiai feldolgozásánál. Az Ichthyornis ulnája alapján, szerző 

 legott meg is állapítja szárnyának diastataxis-tipusát. 



A következőkben sorra véve az egyes rendeket és családokat, rész- 

 letesen tárgyalja a szárny structuráját, s ennek során tömérdek érdekes 

 pterylographiai és osteologiai megfigyelést összegez, mindenkor össz- 

 hangba hozva a madár anatómiáját életmódjával. 



Tekintettel arra, hogy már az Archaeopteryx szárnya magas fokban 

 specializált tipikus madárszárny, keresi szerző azt az ősi szárnyformát 

 (Primitivflügel), amelyből valamennyi madárszárny levezethető. 



Utalva az Archaeopteryx hét evezőtollas szárnyára, szembeszáll a 

 Nopcsa-Versluys-Heilmann képviselte felfogással, akik szerint a madár 

 testét eredetileg szétszórt és egyenletes egyszerű toUképlet fedte, amely 

 a differenciálódás fokozódásával — a szárnyon is — számbelileg redu- 

 káltatott. 



Alapos indokolás után az ősi szárnyat ekként fogja föl: 11 első-, 



Aquila. 14 



