210 DR. LAMBRf^CHT KÁLMÁN 



15—20 másodrendű evező, 3 — 4 sor fedőtoll; elhelyezésük diastataxisos; 

 a «carpal remex» jól fejlett, nagyobb fedőtollánál és az I. másodrendű 

 evezővel bőrredő köti össze. A kézen valamennyi felső Med. megvan. 

 A fiókszárny négy tollból áll. Alsó lapján a T. aversae, Maj. és Med. 

 inf. két sorban állnak; a kézen a Med. inf. csak a hatodik kézevezőig 

 érnek; arányai az ulnat 12 csigolyaegységnek számítva a következők: 

 humerus 80: ulna 100: manus 85; a cubitalevező az ulnánál másfélszer 

 hosszabb. Ebből az ősi szárnyból levezeti azután a többi szárnyformát, 

 amelyek a csontok arányával, az ulnának csigolyaegység számával és az 

 evezőknek az ulna-hosszának O'o-ában kifejezve a következők: 



Szállóernyős v. elsődleges szárny (Archaeopteryx) 1 1 4 : 

 100: 75; 7-8, 2300 o. 



1. Ősi szárny, tökéletesített alakja a szállóernyős és röpködő 

 (Flatterflügel) szárnynak (primitiv evezőslábúak, gólyák, ludak, darvak, tyúk- 

 félék, papagájok stb.) ulna 100: h 85: m 80; 12; 1500 o. 



2. Vitorlaszárny (Procellaria stb.) u 100 : h 96— 12C : m 85— 

 120; 14; lOOO/o-nál kevesebb. 



2a. Lebegőszárny (Falconif ormes stb.) u 100: h 90: m 70; 

 14—16; lOOO/o-nál több. 



2b. Lejtő szárny (Diomedea stb.) u 100: h 70—100: m 170; 

 20; 500 0. 



3. Evezőszárny (primitiv Passeresek) u 100: h 80 : m 75 ; 8 ; 2000 o. 

 3a. Másodlagos röpködőszárny (Flatterflügel) (OpisUioco- 



mus stb.) h 110: u 100: m 90; 7; 2500 o. 



4. Fecskeszárny (Cypseliis stb.) m 120: u 100: h 70; 6—8; 

 2000/0. 



5. Rezgőszárny (Trochilídae) ; m 300: u 100: h 100; 4; 

 3000 o-on felül. 



Eutaxisos a szárny csupán a 3. és 3a. esetben marad : a 4. eset euta- 

 xiára vezet. 



A 7-ik zárófejezet az ősinek minősített diastataxis phylogenetikai 

 magyarázatát adja meg. Degfn a jelenséget a négyujju, Mitchpxi. pedig az 

 ötujjú hüllőkézből vezeti le. Stkinfr a magyarázatot valamennyi madár ősé- 

 ben keresi, s minthogy az /1/r//flro/;/'í'/;v.v szárnya már diastataxisos, egy ennél 

 idősebb ősben. A diastataxia alapokát a hüllövégtagnak madárszárnynyá 

 alakulásában keresve, összehasonlítja a hüllők pikkelyeit a madarak 

 tollaival. A levezetésnek nagy akadálya az, hogy mindmáig nincs el- 

 döntve, mi vezetett a hüllőpikkelytől a madártollhoz. Egyes szerzők 

 ennek okát a mellső végtag röpülési funktiójábaii, mások a melegvérű- 

 ség megszerzésében látják. 



Szerzőnk ezért alapos tanulmányokat végzett a madártoll embryo- 

 logiája és phylogeniája körül és határozottan a repülési funktiónak tudja 



