68 CHERNELHÁZI CHERNÉL ISTVÁN: XOMENCLATOR AVIUM REGNI HUNGÁRIÁÉ 



madarakat Saxicola, a csaláncsukokat Pratincola (u. o. p. 701) nemi néven említi. 

 1912-ben azonban «A Handlist of Brit. Birds» e. munkában előbbieket Oenanthe, utób- 

 biakat Saxicola néven. .Mi ilyen fogalomzavart okozó eljárást nem követhetünk. 



65 Saxicola hispanica xantliomelaena Hempr. & Ehrknb. Közhasználatú nevei vol- 

 tak: S. stapazina L., S. aurita Temm., S. ampinleuca Hempr. & Ehrenb., S. rufa 

 Steph. stb. Újabb vizsgálatok nyomán azonban a feketefülú hantmadár: hispanica L. 

 (Syst. Nat. X. 1758, p. 186) faji névvel jelölendő, me'y egyúttal a nyugati válfajt illeti ; 

 a keleti válfajra pedig a közölt elnevezés használandó. 



66 Pratincola. Ezelőtt csaláncsúcs. V. ö. Magyar Nyelv 1917. évf. 201. 1. meg- 

 jelent közleményemmel. 



67 Pratincola rubicola L Némely szerző torquata L. (Syst. Nat. XII. 17C6, 

 p. 328) faji nevet használ. Linné azonban i. m. 332. lapján, az azóta közhasználatú 

 rubicota-t is említi. Mi ragaszkodunk az utóbbihoz. 



68 Cincliis BoRKHAUS. Accentor BECHSTEiN-nél (Getreue Abb. Naturh. Gegenst 

 II. Heft. 3. 1797, p. 47, tab. 30) valamivelkésőbbi név, mert idézett müve RICHMOND 

 szerint (Proc. U S. Mus. 19.8, p. 585) 1797 szeptemberben, ellenben Borkhausen 

 müve a Cincliis nemi névvel u. é. április havában jelent meg. 



•"^ Cinclus aquaticus Bechst. Linné Síurnus Cinclus-3. után a legrégibb neve e 

 fajnak Bechstein i. m. található, mert ebben ő határozottan nem egyik középeurópai 

 válfajt, hanem az északi alakot értette, melyet Linné leírt, 



70 Eritliacus Cuv. E nemben, Reichenow felfogását (Vögel. II. 1914, p. 578) 

 követve, mi is egyesítjük a rozsdafark úakat ^P//oí'/;/r«/'«s^, kékbegyeket (Q'antculaJ, \ötös- 

 begyeket (Erit li a eus), fülemiléket (Luscinia) s ez említett csoportokat, csak mint alnenie- 

 ket különböztetjük meg a rendszerben. 



7' Eritliacus tiiys L. Újabban némely szerző a LiNNÉ-féle titys fajnevet a kerti 

 rozsdafarkúra vonatkoztatta, úgy érvelvén, hogy a Fauna Svecica-ban, mely munkájára 

 Linné a Syst. Nat. X. 1758, p. 187, hivatkozik, utóbbi faj 9-nak leírása szerepel s hog)- 

 Linné I7ò6-ban (Syst. Nat. XII. kiad.) hangsúlyozza is, hogy a titys alatt a phoenicura 

 $-át értette. Ez okból elvetik a titys nevet, mely — mint sorrendben a későbbi — a 

 p/ioeniciirusra. sem alkalmazható s helyében az ochruros G.melin (Reis. Russi. III. 17/4, 

 p. 101, tab. 19, fig. 3) faji nevet alkalmazzák, a nálunk honos alakot gibraltaritnsis Gm. 

 (Syst. Nat. I. 2. 1789, p. 987) néven válfajként különböztetve meg. Mi a százéves köz- 

 felfogás nyomán a legtöbb szerzőtől a házi rozsdafarkúra értett titys név mellett mara- 

 dunk (L. Ornith. Alonatsb. 1904, p. 2. is). 



72 Eritliacus luscinia L. Újabban faji nevéül a megarhynchos Brehm (Handb. 

 Naturg. Vög. Deutschl. 1831, 356. 1.) nevet használják néhányan, a régi közkeletű 

 luscinia névvel ellenben a nagy fülemilét jelölik. Reichenow felfogásával egyetértve 

 (Orn. Monatsber. 1904, 1. 1.) mi is a7t tartjuk, hogy Linné 1758-ban a Motacilla lus- 

 cinia alatt kö/ölt jellemzése nem szabatos, mert mind a két fajra érthető. Ezért a nagy 

 fülemile nevéül Bi chstein által először használt philomda nevet használjuk, aki először 

 választolta szét e két fajt. A kis fülemilét pedig továbbra is régi nevén soroljuk fel. — 

 Dr. Madarász Gyula (Magyarorsz. Mad. 94 1.) említi hazánkból az Erithocus luscinia 

 Golzii Cab. válfajt is. De már Hartert (Vög. paläarkt. Faun. 735. 1.) megjeg)-zi, hogy 

 alighanem az Eritl.acus luscinia africana FiNSCH & REiCHtNOU válfajhoz tartozik az 

 illető példány. Szerintem egyikhez sem. 



Azokat a fajokat, melyek nyilván fogságból szöktek meg, vagy amelyekről két- 

 ségtelenül bebizonyult, hogy tévesen kerültek faunánkba, kihagytam. 



