ELŐSZÓ. 



A világháború kellős közepén fogtam hozzá két kócsagfajunk haj- 

 dani és jelenlegi elterjedési viszonyaira és állományára vonatkozó tanul- 

 mányom megírásához. Az a gondolat vezérelt, hogy az eljövendő béke 

 idejéig tisztázom a kérdést, úgy hogy azonnal hozzáfoghassunk a még 

 meglevő kócsagállomány megmentéséhez, és pedig részben állami támo- 

 gatással és törvényhozás által, részben pedig a «Magyar Termé- 

 szetvédelmi Szövetség» megalapítása útján. 



Különféle okok késleltették tanulmányom megjelenését, i s midőn 

 most a világháború felszámolása közben végre, mint az <.<.Aquilay> jubi- 

 leumi kötetének melléklete napvilágot láthat, már gyökeresen megvál- 

 tozott viszonyokkal állunk szemben. 



Szent István koronája már nem élő valóság, -a mely varázsával ezer 

 esztendő vészzivatarain át összetartotta ezt az országot, hanem csak 

 múzeumi ereklye. A világháború forgószele elsodorta mellőlünk nyolcz- 

 száz év óta velünk együttélő társországunkat, Horvátországot s ezzel 

 Arany János szavaival élve: «megindult a nagy kő, ki tudja, 

 hol áll meg s kit hogyan talál meg.» 



Vájjon lesz-e módjában az országnak, hogy továbbra is az eddigi 

 mértékben áldozhasson a tudománynak s különösen a madártannak!!... 



Vájjon mi marad a még jelenleg kimutatott kócsagállományunk- 

 ból!!... Hiszen Horvátország különválásával a kis kócsag megszűnt 

 hazánk fészkelő madara lenni. Hajdani kócsagtanyáink legjelentékenyebb 

 része pedig a vitás területeken van, vájjon mi marad nekünk belőlük ! 



Bármiiyen változások is következzenek azonban, most már nem vál- 

 toztatok tanulmányomon. A kócsagkérdés megoldása nem tisztára magyar 

 kérdés és nem függ az országok határaitól, hanem azok műveltségi 

 fokától. Ha módunk lesz rá — mi megtesszük a magunkét kócsagállo- 

 mányunk megmentésére — ha — ne adj Isten — nem volna rá módunk, 



> Részben megjelent a Természettudományi Közlöny 1917. évfolyamában a 6(35 — 

 66S. füzetben, térképek és az irodalmi források kimutatása nélkül. 



