8 SCHENK JAKAB: A KÓCSAG HAJDANM 



de a ránk maradt irodalmi forrásoi< tanúsága szerint is jóval nagyobb 

 volt az állomány, mint a jelenlegi, mely a hajdaninak csak szegényes 

 maradványa, de semmiképpen se volt tömeges. Az irodalmi források és 

 a szájhagyományok közötti nagy különbség bizonyára abból adódik leg- 

 főképen, hogy a szájhagyományok nem erednek szakértőktől s így a faj- 

 azonosság meghatározása igen sok esetben nem volt pontos. Rendesen 

 minden fehér gémfélét kócsagnak gondoltak, minek következtében sok- 

 szorosan a kanalas és üstökös gémek, a melyek távolról szintén fehérek- 

 nek látszanak, is kócsagokként szerepeltek. Ezt a felfogásomat klassziku- 

 san támogatja az alább következő híradás a Sárrét hajdani kócsagállomá- 

 nyáról, a mely szintén szájhagyományon alapul. 



Kócsagfajaink nagyméretű pusztulásának főleg két oka volt. Az első 

 az évszázados, vagy tán joggal mondhatjuk évezreâes üldözés, a mely- 

 nek a kócsagok remek dísztollaikért voltak kitéve az ember részéről, a 

 második pedig az a nagyszabású ármentesítés, a mely oly gyökeresen 

 átalakította a magyar Alföldet és a kócsagok százados fészkelő tanyáit 

 megsemmisítette. A két ok közül az első, bár állandóan és minden idő- 

 ben éreztette hatását, mégis sokkal kevésbbé volt döntő, mint az ármen- 

 tesítés, mert hiszen, ha az üldöztetés miatt egyik-másik fészkelő tanya el 

 is pusztult, mindig maradt elég új tanya, a hol az elüldözött madarak 

 újra letelepedhettek. Az évszázados üldöztetés, a melynek a magyar pol- 

 gári és katonai díszruhához szükségelt <ckócsagy> miatt voltak kitéve, az 

 ármentesítés előtti korszakban tehát alig veszélyeztethette az állományt 

 s legföljebb annak megnövekedését gátolhatta. 



Az igazi és döntő befolyású kócsagveszedelmet az ármentesítés 

 hozta magával, az az esemény, a mely a vízi madárvilágunkra nézve az 

 első katasztrofális átalakulást jelenti, azt az éles határvonalat, a mely az 

 új korszakot elválasztja az ősi állapottól. Kétségtelen dolog, hogy a föld- 

 mívelésre való fokozatos áttérés, nagy füves puszták feltörése, a népesség 

 elszaporodása s eladdig lakatlan területek benépesítése és betelepítése 

 s az ezekkel együttjáró talajátalakítási munkálatok már a régebbi kor- 

 szakokban is lényeges átalakulásokat idéztek elő hazánk vizimadárvilágá- 

 ban, úgy hogy egyes fajok mint fészkelők valószínűleg már az ármentesítés 

 előtt is kipusztultak. Így Marsilio Alajos- nak és Bél MÁT^■.\s-nak a 

 XVI 11. század elejéről való följegyzései szerint valószínű, hogy akkoriban 

 még fészkelt nálunk a borzas gödény, a néma hattyú, a bütykös ásó- 

 lúd s előfordult az egyiptomi lúd is. Utóbbi jelenleg már végleg ki- 

 veszett, az ásóludak és hattyúk fészkeléséről se maradt adatunk a későbbi 

 korszakból, de viszont gödényt még Hodek is talált fészkelve 1868-ban. 

 Nem szabad elfelejteni Maí^sili adatainál, hogy ő nemcsak a magyar, 



' Nevét általánosan Marsigli-wtV. írják, de köny\'ének címlapja szerint <^MarsiU». 



