És JELENLEGI FÉSZKELŐTELEPEI MAGYARORSZÁGON 



hanem a bolgár és román Aldunánál is kutatott, már pedig a V^askapun 

 túl egész más faunaterület kezdődik. Mindezek számbavételével a vizi- 

 madárvilág-pusztulás döntő tényezőjéül az ármentesítést kell tartanunk, a 

 mely megélhetésre alkalmas területek túlnyomó nagy részétől hirtelenül s 

 egyidejűleg fosztotta meg a vizi madárvilágot s így nem maradhatott 

 katasztrofális következmények nélkül. Tán elégséges, ha erre vonatkozó- 

 lag arra hivatkozom, hogy az ármentesített területek összege 37.000 

 négyszögkiloméler, vagyis az ország összes területének jó kilenczedrésze, 

 ellenben a hajdani árterületeknek, belvizeknek s hasonló területeknek 

 több mint 3 4-ed része. Ezt az óriási megélhetési területet veszítették el 

 azok a fajok, a melyek életmódjuk következtében a megközelíthetetlen 

 náderdőkhöz, rekettyésekhez, járhatatlan ingoványokhoz, lápokhoz, ár- 

 területekhez, ember nem járta füves-vizenyős pusztaságokhoz, turjányok- 

 hoz voltak kötve. 



Vizimadárvilágunk ennek következtében óriási mértékben pusz- 

 tulásnak indult s közöttük a legóvatosabb, a legkevésbbé hozzáférhető 

 fészkelő tanyát igényelő madárfajunk a kócsag is. Habár bizonyosnak 

 látszik, hogy az ármentesítést követő gyászos pusztulás tán nem is a 

 kócsagot sújtotta a legnagyobb mértékben, mégis mindenki e gyönyörű 

 madarunkra gondol, ha vizimadárvilágunk pusztulása szóba kerül s 

 ennek nemcsak az az oka, hogy a kócsag valamennyi között a legfel- 

 tűnőbb, a legszebb, hanem egyúttal az is, hogy remek dísztolla, a 

 «kócsag», mindig közismert, közszájon forgó és nagyrabecsült értékes 

 tartozéka volt a magyar előkelő polgári és katonai díszruhának, a mely- 

 nek fokozatos letűnése már az áremelkedés következtében is jobban 

 belejutott a köztudatba. 



Habár nem is egészen találó az a közfelfogás, hogy hajdanában a 

 kócsagok megszámlálhatatlan falkái népesítették be ősmocsarainkat és 

 külön ősfoglalkozási ágazatnak, a mondák övezte pákászságnak biztosí- 

 tottak boldog és regényes megélhetést elhullajtott dísztoUaik gyűjtésével 

 és értékesítésével, mégis az állomány a jelenleginél tetemesen nagyobb volt. 



Hogy tulajdonképen mekkora lehetett ez a hajdani kócsagállomá- 

 nyunk, annak a megállapítása egyik célja jelen fejtegetésemnek. Látszólag 

 még elég kedvező a helyzet a feladat megoldására, mert hiszen a fen- 

 tebb mondottak alapján az alig félszázaddal ezelőtt lefolyt ármentesítés 

 alkotja a határvonalat az ősi állapot és a pusztulási korszak között. 

 Alapos a remény tehát, hogy az ármentesítést közvetlenül megelőző 

 időre vonatkozólag még elegendő adat áll majd rendelkezésre, mert 

 hiszen az irott kútfők mellett még sok szájhagyományon alapuló adatra 

 is számíthatunk s így az állományt nemcsak a félszázaddal ezelőtti időre, 

 hanem megközelítőleg több századra visszamenőleg is meg lehet majd 

 állapítani. 



