20 SCHKNK JAKAB: A KÓCSAG HAJDANI 



A nagy kócsagra vonatkozólag a következőket írja: «A kócsag valódi 

 hona keleten vagyon, honnan török- és görögországig terjed sőt kike- 

 letkor hozzánk is betér s a Duna és Tisza mocsarai között nyaral. 

 Foszlott tollai adják a híres kócsagot, mei)' főleg a magyar vitézi föveg- 

 nek a nélkülözhetetlen dísze, a nagyobbak és tisztábbak egy-két forint- 

 jával fizettetnek s egy szép kócsagforgó gyakran 100—500 forintba ke- 

 rül». A kis kócsagra vonatkozóiaga következőket írja: «honunkban is a 

 tavak és mocsarak között nagy csapatokban találtatik». A nagy kócsagra 

 vonatkozó leírásból egész biztosan következtethetünk arra, hogy már 

 akkoriban ritka volt hazánkban és majdnem olyan ritka híre is volt, 

 mint akár jelenleg, csak nem szerepelt még mint pusztuló madárfaj. 

 A kis kócsagra vonatkozó kissé szűkszavú leírása a tényleges viszonyok- 

 nak megfelel, mindössze azzal a hozzáadással, hogy csak kevés mocsa- 

 runk volt, ahol nagy csoportokban tanyázott. 



A nagy kócsagról gróf Lázár Kálmán ugyan azt írja «A lég 

 urai» című munkájának 286. oldalán, hogy «Hazánk minden nagyobb 

 mocsarán előjön», de leírásából kétségtelenül kiderül, hogy ő maga 

 egyetlenegy kócsagtelepen se járt s így az előfordulásra vonatkozólag 

 közvetetten, tehát teljesen megbizható adatai nem lehettek. 



Az ármentesítést megelőző korra vonatkozó legrészletesebb, de 

 sajnos, még mindig nagyon is általános és hézagos adatokat Honi k Ede 

 bécsi praparátornak köszönjük, aki az 18ó0-as és 1870-es években rend- 

 szeresen látogatta hazánk közép és aldunamenti ősmocsarait. Ezekre 

 vonatkozó közleményei a magyar madártörténetírás valóságos kútfcü, 

 melyek még az ősi állapotban levő, le nem csapolt mocsaraink és bel- 

 vizeink madárvilágára vonatkoznak. Meglehetős általánosan elterjedt fel- 

 fogás szerint üzletszerűen foglalkozott dísztolí-vadászattal, s ha ez igaz 

 is, mégis alig írható a terhére, hogy kócsagtanyáinkat kipusztította voira. 

 Ezzel ellenkezik egyebeken kívül az a tény is, hogy legnagyob gémtele- 

 pünket a hires Obedszka Barában, az ő közbenjárása alapján nyilvánította 

 védett területnek már 1875-ben báró Moi.linárv, Horvát- Szlavonország 

 akkori katonai parancsnoka s ezzel lényegesen hozzájárult ennek a gém- 

 telepnek és kis kócsagállományának a mai időkig való fönnmaradásához, i 

 Dísztoll-vadászatai főleg a román és bolgár Aldunára terjedtek ki s 

 elfajulásukat n.\RÚ Kai.ber.wattkn rablóhadjáratai idézték elő. 



Az, hogy HoDEK még az igazi hamisítatlan ősmocsarakat járta, 

 ahogyan azokat a XVil. század végéről Marsili térképezte, kiderül 

 alábbi leírásából is, melyet azért is közlendőnek vélek, mert egyrészt ez 

 az egyetlen ilynemű irodalmi emlékünk, másrészt főleg pedig azért^ 

 hogy annak kapcsán is rámutathassanak az ő adataira, melyek a kócsa- 



> Die Obedska bara. .Witthcil. cl. Ornitli. Vereins in Wien. I. 1877. p., 13. 



