És JELENLEGI FÉSZKELŐTELEPI;! MAGYARORSZÁGON 61 



IV. FEJEZET. 

 A magyar kócsagpueztulás okai. 



Az eddig felsorolt adatok összesítéséből megállapítható, hogy a 

 kócsagok már az ármentesítést megelőző két-háromszáz évvel ezelőtt 

 sem voltak tömeges lakók hazánk mocsarain, ha a mai állománynál 

 jóval tekintélyesebb is volt az akkori. Mindakét faj régebben is arány- 

 lag mindig ritka volt, különösen a nagy kócsag, de a kis kócsag is csak 

 kevés helyen alkotott nagyobb és állandó telepeket. Hogy mind a két 

 kócsagfaj nálunk aránylag ritka volt a kedvező létföltételek dacára is, 

 annak egyik oka valószinűleg az is volt, hogy hazánk területe a kócsagok 

 elterjedésének északnyugati határvonalán fekszik, már pedig az elterjedés 

 határvonalain szokott az állomány a legkevésbbé összetömörülni. Azt, 

 hogy hazánk területén csakugyan nem gyakoriak a kócsagok, legjobban 

 illusztrálhatják az alább következő adatok a kócsagok évi pusztulási szá- 

 máról. Amely fajból évente 40—50.000 példányt irtanak ki a dísztoll- 

 vadászok, azt nem lehet gyakorinak mondani oly területen, ahol össze- 

 vissza is csak 2000 — 3000 pár fordul elő. A régi állományhoz képest 

 azonban a mostani elenyészően és ijesztően csekély s a teljes végleges 

 pusztulást ma már csak alig és talán csak ideig-óráig, vagy csak a leg- 

 mélyrehatóbb eszközökkel lehet feltartóztatni; hogy milyen eszközökkel, 

 azt közleményem végén fogom tárgyalni. 



Ha már most keressük ennek a pusztulásnak a főokait, már arra 

 való tekintettel is, hogy azok megszüntetésével a további pusztulásnak 

 is gátat vethessünk, ügy azokat, miként már említettem, egyrészt az 

 ármentesítésben, a kócsagok létföltételeinek megváltoztatásában, másrészt 

 pedig az állandó üldöztetésben kell megtalálnunk. A kettő közül bizo- 

 nyára a vízszabályozás volt a vészesebb, amely hontalanná tette a hajdani 

 állomány zömét, míg az üldözés, a dísztollvadászok és egyéb kufárok 

 üzelmei az utolsó mentsvárak állományát pusztították ki. 



Hogy mindenkinek igazságot szolgáltassunk, nem lehet elhallgatni, 

 hogy vadászaink sem voltak egész ártatlanok! Bizony lőtték ők is a kó- 

 csagot! Melyik tudta volna megállani, hogy rá ne lőjjön a királyi 

 madárra, ha elébe került! De viszont a kócsaglövés nem tartozik a 

 könnyű feladatok- közé. A kócsag az évezredes üldöztetés következtében 

 rendkívül vad és óvatos madár lett, amelyet csak a fészkelő tanyáján 

 lehet nagyobb mennyiségben kézrekeríteni. Ide pedig vadász vajmi ritkán 

 tudott vagy akart eljutni. Még a legeredményesebb volt a vadászat, 

 amikor a legelésző jószág fedezete alatt közelítették meg a pihenő vagy 

 halászó csapatot. Nem szorul bővebb magyarázatra, hogy vadászaink 



