is JELhNI.KGI FÉSZKEI (")TELEPE1 M.\G\ARORSZÁGON 63 



hogy BÁRÓ Kalbermatten dísztollvadászbandájának garázdálkodásait köz- 

 vetlen szemlélet alapján megismerhesse. Idevágó tapasztalatait a «Maté- 

 riáién zu einer Omis balcanica II. Bulgarien. Wien, 1894» cimű művének 

 140. lapján írta le. A tárgyra vonatkozó közlései, amíg egyrészt bele- 

 világítanak a dísztollvadászok üzelmeibe és érdekes kortörténeti adatokat 

 őriznek meg az utókor számára, addig másrészt a magyar viszonyokra is 

 becses történeti adatokat foglalnak magukban. 



Kétségtelen dolog, hogy Hodek madártani tanulmányútjai és gyűjtő 

 kirándulásai voltak a későbbi dísztollvadászatok kiindulási pontjai, habár 

 el kell ismerni, hogy ő nem pusztított vakon, gondolkodás nélkül, hanem 

 gazdaságosan használta ki a telepet, úgy hogy jusson is, maradjon is, 

 vagyis, hogy minden évben kivehesse a telepekből a maga hasznát. Azt, 

 hogy ily módon járt el, bizonyítja többek között az is, hogy az Obedszka 

 barát épen ő helyeztette tilalom alá s hogy a tőle látogatott telepek, így 

 a titeli is, sokáig fennmaradtak. 



De egészen másként alakult a helyzet, amikor BÁR() Kalbermatten 

 személyében versenytársa akadt, mert akkor már az lett a cél, mennél 

 teljesebb mértékben kihasználni, lehetőleg teljesen kipusztítani a tele- 

 peket, mert hiszen különben a versenytárs kezére jutnak, aki szintén nem 

 kíméli őket. Szerencsénkre ezek a v.dísztoll-regattáky> — ahogyan Dr. Al- 

 MÁssY György igen találóan elnevezte őket — már kizárólagosan a bol- 

 gár és román Aldunának szóltak. Nálunk Hodek személyesen kevés kárt 

 tett s működésének megítélésénél sohase szabad megfeledkeznünk arról, 

 hogy hazánk számos madártani vidékének emlékét az ő írásai tartották 

 fenn az utókornak. A mi szemünkben HoDEK-nek főleg csak azt kell fel- 

 róni, hogy, bár akaratlanul, tanítómestere lett Báró KALBERMATTEN-nek 

 aki az ő régi pákászait szolgálatába fogadta s ezzel a bandával Magyar-, 

 országon is kíméletlenül elpusztított minden gémtelepet, amely kezeügyébe 

 került. Valószínűleg az ő tanítványa volt az ország legveszedelmesebb dísz- 

 tollvadásza, egy Berger nevű pancsovai dísztollkereskedő, aki a magyar 

 Alduna vidékéről éveken át tartó garázdálkodásaival mindenünnen kipusz- 

 tította a gémtelepeket, úgy hogy 1908-ban, mikor abból a célból jártam 

 azon a vidéken, hogy még az utolsó gémtelepeket megállapítsam és 

 lehetőleg védelembe helyeztessem, gémtelepeket már seholsem találtam. 



Ha már most a fennt kifejtettekből levonjuk a tanulságot, mily 

 utakon és módokon lehetne Magyarország erősen lehanyatlott és komo- 

 lyan veszélyeztetett kócsagállományát megmenteni, akkor erre vonat- 

 kozólag kettős munka szükségessége merül föl és pedig: 



1. A meglevő állomány minél tökéletesebb kímélete. 



2. A még meglevő fészektelepek és azokkal kapcsolatos táplálék- 

 területek fönntartása. 



