IV 



úgy látszott, hogy Zilah lesz Pongue Gyula 

 váiidorlásáiiiik vóijsö úlloniása. Innen 1885-től 

 18S8-ig kijárogiitütt Görcsönbo Wekhki.knyi 

 Miklós báróhoz nevelni és annyira megfelelt, 

 hogy a báró az utódokat mindig Pungur sjjeczialis 

 tanácsa alapján nevc^zte ki ; szóval Pungur 

 ekkor elemében van, mert a gyermeknevelés 

 valóságos szenvedélye volt. Nagyon megked- 

 velte a Szilágyságot és annak fővárosában, 

 Zilalion gondolt állandó fészekrakásra, külö- 

 nösen a mióta leánygyermek ékesítette a családi 

 kört : kis házat és kertet vett. 



De hovatovább mindijikább érezni kezdte a 

 hivatás terhét; nem mintha a nevelői pályá- 

 tól elidegenedni kezdett volna, hanem mert 

 a jelentkező tüdőtágulás a tanterem romlott 

 levegőjével szövetkezve, mind nehezebbé tette 

 a tanítást. Ritkán váltott leveleiben ez a baj 

 volt az állandó panasz tárgya. 



A mikor a Magyar Ornithologiai Központ 

 1894-ben életre kelt és erőteljesen fejlődni 

 kezdett, megemlékeztem Pungur Gyula -ról, 

 képességeiről, de panaszairól is. A mint ez 

 alább tüzetesebben is el lesz mondva, isme- 

 retségünk még 1868-ból származott, a midőn 

 én Mező-Záhon a madarak vonulását figyeltem 

 és annak bevégződésével az entomologiára 

 tértem, ő pedig az Ugrón háznál nevelő volt. 



Gróf Cbáky Albin akkori közoktatásügyi 

 minister, ki a Magyar Ornithologiai Közpon- 

 tot tervezetem alapján életre keltette, előter- 

 jesztésemre PüNGUK Gyulá-í szolgálattételre be- 

 rendelte, adván neki oly személyes pótlékot, 

 mely akkor, 1896-ban, a fővárosban való meg- 

 élhetést lehetővé tette. 



PuNQuit az őt jellemző körültekintéssel és 

 óvatossággal hozzálátott a M. 0. K. adminisz- 

 tratiójának berendezéséhez és minthogy az inté- 

 zet folyóirata, a két nyelven kiadott „Aquila", 

 a külföldről sok csereviszonyt teremtett, Pungur 

 kitűnő hasznát vette nyelvismeretének ; éppen 

 úgy vette hasznát az intézet felszaporodott, 

 polyglott könyvtárának rendezésénél is. 



Es schien, dass Zilah die Endstation der 



Wanderungen Julius Pungtob sein wird. Von 

 hier aus machte er in den Jahren 1885 bis 

 1888 Ausflüge nach Görcsön zum Baron 

 Nikolaus von Wesselényi als Erzieher und ent- 

 sprach als solcher dermassen, dass der Baron 

 seine Nachfolger immer speziell auf Puxgurs 

 Rat ernannte ; mit einem Worte, Pungur war 

 damals in seinem Element, da das Erziehen 

 von Kindern bei ihm eine wahre Leidenschaft 

 war. Die Szilágyság hatte er sehr liebgewon- 

 nen und gedachte in der Hauptstadt dersel- 

 ben, in Zilah sein ständiges Heim zu gründen, 

 besonders seitdem eine Tochter den Familien- 

 kreis schmückte : er kaufte ein kleines Haus 

 mit Garten. 



Doch begann er stets mehr und mehr die 

 Schwierigkeiten seines Berufes zu fühlen ; 

 nicht als ob er sich dem Lehrerberufe ent- 

 fremdet hätte, sondern weil sein beginnendes 

 Asthma im Verein mit der verdorbenen Luft 

 des Lehrsaales ihm das Lehren immer schwe- 

 rer machte. In seinen selten gewechselten 

 Briefen war dieses Übel der Gegenstand seiner 

 ständigen Klage. 



Als im Jahre 1894 die Ungarische Ornitho- 

 logische Zentrale ins Leben gerufen wurde 

 und sich kräftig zu entwickeln begann, ge- 

 dachte ich Julius Püngurs, seiner Fähigkeiten, 

 aber auch seiner Klagen. Wie es weiter unten 

 eingehender erörtert wird, stammte unsere 

 Bekanntschaft aus dem Jahre 1868, als ich in 

 Mezőzáh den Vogelzug beobachtete und nach 

 Beendigung desselben zur Entomologie über- 

 ging, er aber im Ugronschen Hause Erzieher war. 



Graf Albin von Csâky, damaliger Minister 

 für Kultus und Unterricht, der die Ungarische 

 (Jrnithologische Zentrale auf Grund meines 

 Planes ins Leben gerufen hatte, liess Julius 

 PuNöUR auf meine Eingabe zur Dienstleistung 

 einberufen und mit einer solchen Dienst- 

 zulage versehen, welche damals, anno 1896, 

 das Leben in der Hauptstadt ermöglichte. 



Pungur begann mit der ihm eigenen Um- 

 sicht und Vorsicht die Administration der 

 U. 0. Z. einzurichten, und als die Zeit- 

 schrift des Institutes, die in zwei Sprachen 

 erscheinende „Aqiula" mit dem Auslände 

 grossen Schriftentausch begann, gereichte ihm 

 seine Sprachkenntnis zu gTossem Nutzen, 

 ebenso bei der Ordnung der stark angewach- 

 senen polyglotten Bibliothek. 



