A midőn az intézett az Ornitholo<;ia oeco- 

 noniica hathatósabb mívelése végett a vallás- 

 és közoktatás ügyköréből a földmivelésibe 

 helyeztetett át, ez Fuxglr GYci,Á-t, ki az előbbi 

 niiniszterium listáin tartatott nyilván, összes 

 szerzett jogaival együtt átvette, fájdalom azon- 

 ban, meghagyta a „szolgálattételre beosztott 

 tanár" viszonyában, sőt a vallás- és közok- 

 tatásüg}i miniszterinm listáiban is, a mi utóbb 

 sok kellemetlenséget, sőt igazságtalanságot 

 is szült és nagj'on reáhatott Pingur érzékeny 

 lelkületére. A helyzet odafajult, hogy utóbb 

 egj'ik főhatóság sem tekintette teljesen a 

 magáénak és így a jól megérdemelt előmene- 

 telből is kimaradt. Igaz, hogy baja legutóbb 

 a tüdővész legsiUyosabb alakját öltötte magára, 

 de kétségtelen az, hogy a súlyos lelki ráz- 

 kódtatás siettette a véget. Ezt a véget, mely 

 nincs hiján a tragikus elemnek, az a körül- 

 mény enyhítette némileg, hogy a midőn már 

 ágynak dőlt és a szótól orvosilag el volt tiltva, 

 átnyújthattam neki tiszttársai és barátai jelen- 

 létében a titkárrá való kinevezésről szóló 

 okmányt, avval az oklevéllel együtt, a mely 

 Darányi miniszter aláírásával megerősítve, a 

 M. 0. Központ tiszteleti tagjává avatta. 



Ugjancsak e miniszter jó szíve tette lehe- 

 tővé, hogy Dalmácziába, Zelenikába mehessen. 

 Az eredményt már tudjuk. 



El lehet mondani, hogy Punour Gyula élet- 

 pályáját, ügy, a mint itt vázlatosan adva van, 

 kisebb-nag}'obb változatossággal száz meg száz 

 ev. református theologus futotta meg a múlt- 

 ban és futja meg a jelenben is és így nincs 

 benne semmi különös. 



De PuNGUR Gyula egész fejjel kimagas- 

 lott a színből, nem mint egyházának, hanem 

 mint a szabad természet templomának föl- 

 szentelt papja, kinek külön ékessége a nem- 

 zet nyelvének forró szeretete volt. 



Ez pedig így jött. Jlint 1868-ban az Erdélyi 

 Múzeum conservatora — tulajdonképpen pedig 

 Brassai S.ámuel amnuinuensise — a madár- 

 vonulás második m eg-figy élésére Mező-Záiiot 



Als das Institut behufs intensiverer Förde- 

 rung der Ornithologia oeconomica von dem 

 Ministerium für Kultus und Unterricht in das 

 für Ackerbau überging, wurde Julius Puxgur. 

 der in den Listen des früheren Ministeriums 

 in Evidenz gehalten wurde, mit sämtlichen 

 bisher erworbenen Rechten von diesem über- 

 nommen, leider aber in dem bisherigen Ver- 

 hältnisse als „zur Dienstleistung einberufener 

 Professor" und in den Listen des Ministeriums 

 für Kultus und Unterricht belassen, was spä- 

 ter Quelle \-ieler Unannehmlichkeiten, sogar 

 Ungerechtigkeiten wurde und auf das em- 

 pfindliche Gemüt Püngurs stark einwirkte. 

 Die Lage artete später dahin aus, dass ihn 

 keines der beiden Ministerien so recht für 

 eigen hielt und er infolgedessen auch von dem 

 redlich verdienten Avancement wegfiel. Es 

 ist wahr, dass sein Übel in letzter Zeit in 

 die schwerste Form der Lungenschwindsucht 

 überging, doch ist es unzweifelhaft, dass die 

 schwere Gemütserschütterung das Ende be- 

 schleunigte. Dieses Ende, welches nicht ohne 

 tragische Momente ist, wurde dadurch eini- 

 germassen gemildert, dass ich ihm, als er 

 schon bettlägerig wurde, und ihm das Sprechen 

 ärztlich verboten war, in Gegenwart seiner 

 Amtskollegen und Freunde das Ernennungs- 

 dekret zum Sekretär, sowie das Diplom über- 

 gab, welches durch die Unterschrift des Mi- 

 nisters VON Darányi bekräftigt, ihn zum Ehren- 

 mitgliede der U. 0. Zentrale erhob 



Die Gutherzigkeit des nämlichen Ministers 

 ermöglichte es ihm nach Zelenika in Dalmatien 

 zu gehen. Das Ende ist bekannt. 



Es kann ausgesprochen werden, dass der 

 Lebenslauf Julius Pits-gurs, so wie derselbe 

 hier skizziert wurde, in der Vergangenheit 

 von Hunderten und Hunderten ev. reformier- 

 ten Theologen mit grösseren oder kleinereu 

 Varianten in der gleichen Weise durchgemacht 

 wurde und auch noch jetzt erlebt wird, so 

 dass darin nichts Besonderes ist. 



Julius Pungue ragte jedoch einen ganzen 

 Kopf hoch über dieses Niveau, nicht als 

 Priester seiner Konfession, sondern jener der 

 freien Xatur, dessen besondere Zierde noch 

 die heisse Liebe zur Sprache seiner Nation war. 



Und dies kam so. Als damaliger Konser- 

 vator des Erdélyer Museums — in Wirklichkeit 

 jedoch Amanuensis von Samuel Brassai — er- 

 wählte ich i. J. 1868 als Zentralstation der zwei- 



