vn 



szabályait máshonnan tudva, azokhoz alkal- 

 mazkodtam, de a megkülönböztetéseket érzé- 

 kem alapján mag'am határoztam meg, egj'előre 

 neveket sem adva a fajoknak. Kemény, de 

 jó iskola. Erre oktattam levelekben PuNOüR-tis. 



PüNGüR a Gryllidákat — tücsköket — válasz- 

 totta ; figyelt, leírogatott és rajzolt. A mikor 

 1869 nyarán látogatást tettem Mező-Záhon, a 

 nevelő szobája ablakaiban már apró kalitkák 

 voltak, fenekükön földréteg, a melyből füvek 

 keltek és a fűszálak között vígan szaladgáltak 

 a tücsökfajok: a nagy mezei tücskön kezdve 

 az apróka Nemobius fajokig. És szólt a czir- 

 pelés, melyet Pungur éles hallásával felfogott 

 és saját rendszere szerint „kottázott". Az 

 Ugronok egész úri háza nemcsak tűrte ezeket, 

 hanem g}öny őrködött benuök ! Bizonyos volt 

 immár, hogy Pungur hűségesen kitart. 



De még másra is biztattam és reá is vettem. 

 Kimondhatatlanul bántott az az — állítólag 

 — „magyar tudományos nyelv", a mely akkor 

 a természetrajzi irodalomban uralkodott és 

 minden ép nyelvérzékkel bíró embert meg- 

 gyötört, sokakat elundorított, az oktatás terén 

 pedig kimondhatatlan nagy kárt okozott. 



A feladat az volt, hogy vissza kell térni a 

 nyelv ősforrásához, a nép nyelvéhez, annak 

 természetrajzi szókincsét össze kell gyűjteni 

 és e\Tei kell kiszorítani a nyelvújítók anyagát ; 

 ha nem is jut minden alakra, minden foga- 

 lomra népies magyar szó, az nem baj, mert 

 a gyűjtött népies alak megnyilatkoztatja a 

 nyelv szellemét és megjelöli az utat, a mó- 

 dot az alkotásra, mely a nyelv szellemének 

 megfelel. 



PuNGUE Gyula a népnyelv természetrajzi, 

 különösen állattani anyagának gyűjtéséhez 

 hozzáfogott 1868ban és folytatta a gyűjtést 

 1907-ig, tehát , közel negyven évig; az utóbbi 

 időben már rendezgetve az anyagot, küzködve 

 a formával, a melyet a nagy tömegnek adnia 



Werk zu finden war, speziell über die Ord- 

 nungen aber nicht ein einziges 1 Ich selbst 

 machte es auch so, dass ich mich an die 

 Linnéschen Regeln, welche ich von andersher 

 kannte, hielt, die Unterschiede jedoch nach 

 meinem Gefühle selbst durchführte, ohne aber 

 noch vorläufig den Arten auch Namen zu ver- 

 leihen. Eine harte, aber gute Schule. Brieflich 

 belehrte ich auch Punguk in diesem Sinne. 



Pungur wählte die Grylliden; er beobachtete, 

 beschrieb und zeichnete. Als ich im Sommer 

 1869 einen Besuch in Mezőzáh machte, waren 

 in den Fenstern des Erzieherzimmers schon 

 kleine Terrarien zu finden, auf dem Boden 

 derselben eine Erdschichte, aus welcher Gräser 

 entsprossten und zwischen den Grashalmen 

 liefen lustige Grillen herum: von der grossen 

 Feldgrille angefangen bis zu den kleinen 

 Nemobius-Arten. Allgemeines Zirpen, welches 

 Pungur mit scharfem Gehör auffing und nach 

 seinem eigenen System auch in Noten nieder- 

 legte. Das ganze Ugronsche Herrenhaus zeigte 

 alldem gegenüber nicht nur Duldung, sondern 

 fand seine Freude daran ! Mithin war es nun 

 sicher, dass Pungur getreu aushalten wird. 



Doch spornte ich ihn auch noch zu ande- 

 rem an und konnte ihn auch dazu bewegen. 

 Eine unaussprechliche Pein war mh- die — 

 angebliche — „ungarische wissenschaftliche 

 Sprache", welche damals in der naturhisto- 

 rischen Literatur herrschte und Jedermann, 

 der ein gesundes Sprachgefühl hatte, peinigte, 

 viele anekelte, auf dem Gebiete des Unterrich- 

 tes aber unaussprechlichen Schaden anrichtete. 



Die Aufgabe war, zurückzukehren zur Ur- 

 quelle der Sprache, zur Sprache des Volkes, 

 den naturhistorischen Wortschatz derselben 

 zu sammeln und damit das Materiale der 

 Neológén zu verdrängen ; wenn es auch nicht 

 für jede Form, für jeden Begrifl' ein volks- 

 tümliches Wort gibt, so schadet das noch 

 nicht, indem das gesammelte volkstümliche 

 Materiale den Geist der Sprache offenbart und 

 den Weg und die Art und Weise zu solchen 

 Schöpfungen bezeichnet, welche dem Geist 

 der Sprache entsprechen. 



Julius Pungur begann das Sammeln des 

 naturhistorischen, besonders des zoologischen 

 Materiales der Volkssprache im Jahre 1868 

 und setzte dasselbe bis 1907 fort, also nahezu 

 40 Jahre lang ; in letzterer Zeit ordnete er 

 schon das Materiale, mit der Form ringend. 



