XXXIII 



Még egyszer a tarvarjúról. 



((ierontictis ereniifa |Lin.]) 

 Il'tii IIk.kman Ottii. 



A niidűii lS',l7-lii'ii Rothschild — Kartert — 

 Klf,in.schmiiit u tarvarjúról szóló czikket : 

 „Coniatibis crcniiita (Liniió) an Hiinii)caii Bird" * 

 czím alatt kiadták, a iiiclyheii ki \an mutatva, 

 hogy ez a madár, melyet a svájczi Gesner 

 1555-ben mint svájczi madarat leírt, nem 

 káprázat, hanem valóság, mely azonban a 

 Svájczból és egyáltalában Európából kima- 

 radt, de délszaki tájakon most is él, erre 

 élénk eszmecsere támadt, e meglepő föl- 

 fedezés fölött. E vita során német rész- 

 ről felhozatott a ..Kahlrahe" elnevezés is, 

 mely az Aldrovandi rajzán kívül engem arra 

 bírt, hogy e folyóirat X. kötetében a példa- 

 beszédben és szólásmódban élő magyar tar- 

 varjút is vizsgálat tárgyává tegyem. A vizs- 

 gálat eredménye ii mondott kötetben le van 

 téve és a következő czimet viseli: „A tar- 

 varjú (Geronticus eremita) emléke Magyar- 

 országon". Az eredmény az, hogy a tarvarjú 

 a XVI. században még előfordult Magyar- 

 országon is. 



Az utolsó, írójánál fogva jelentékeny véle- 

 mény az, a melyet Fatio Viktor, nemrég el- 

 hunyt kitűnő svájczi tudós, az angol „Ibis" 

 folyóiratban bocsátott közre, a melyben szin- 

 tén ellene fordul a Rothschild Haetert és Klein- 

 scHMiDT-féle álláspontnak s azt véli, hogy a 

 vitát csak a madárnak fosszil csontváza dönt- 

 hetné el.** 



Az összes ellenvéleményeknek az volt a 

 gyöngéje, hogy egyfelől csupán a természet- 

 rajz leíró elemeit vették alapul és másfelől igen 

 nagy súlyt fektettek a színes rajzokra. Arra 

 pedig már éppen senkisem gondolt, hogy oly min- 

 den ízében sajátságos madár, mint a tarvarjú, 

 mélyen bevehette magát a nép szellemébe, 

 így nyomokat hagyhatott szólásm(')dban, példa- 

 beszédben és még másokban is. 



* „Novitates Zoologicae" Vol. IV. 1897 pag. :i71 ff 

 ** Fatio V. ,Siir le Waldrapp, Corvus sylvaticus. 



de Gesner", .Ibi.s" Ser. VIII. Vol. VI. Nr. 21, p. 



139—144. 1906. 

 Aquila XIV. 



Noch einmal über den Kahlraben. 



[Geronticus eremita |Lin. |l 

 Von Otto Herman. 



Als im .lalii'c 1897 Rothschild — Hartert 

 und Kleinkchmiot ihre Schrift iilx'r den Wald- 

 rapp : „Comatibis eremita (Linné) an European 

 Bird" * herausgaben, in welcher nachgewiesen 

 wurde, dass dieser durch Gesner i, .1. 1555 

 beschriebene, als di^r Schweiz angehörige 

 \ ogel kein Hirngespinst, sondern eine A\'irk- 

 lichkeit ist, der aber aus der Schweiz und 

 Europa fortblieb, in südlichen Regionen aber 

 auch jetzt noch vorkommt, entstand eine leb- 

 iiafte Auseinandersetzung der Meinungen über 

 diese überraschende Entdeckung. Im Verlaufe 

 des Streites tauchte von deutscher Seite auch 

 der Namen „Kahlrabe" auf, der mich nebst der 

 .Vbbildung Aldkovandib be wog, im X, Bande 

 dieser Zeitschrift, die in der ungarischen 

 Sprache in Sprichwort und Redensart fort- 

 lebende Form : „tarvarjú", von tar -^ kahl, 

 varjú == Rabe oder Krähe zu untersuchen. 

 Das Resultat der Untersuchung ward unter 

 dem Titel: „Der Kahlrabe (Geronticus eremita 

 L.), sein Denkmal in Ungarn" in genannter 

 Zeitschrift niedergelegt, u. zw. besagt es, dass 

 der Kahlrabe im XVI. Jahrhundert auch in 

 Ungarn noch lebte. — Die letzte, schon des 

 Mannes wegen wichtige Meinung ist jene von 

 Victor Fatio, dem erst kürzlich verstorbenen, 

 ausgezeichneten schweizer Gelehrten, welche 

 in der englichen Zeitschrift „The Ibis" erschien, 

 sich ebenfalls gegen Rothschild, Hartert und 

 Klrinschmidt kehrt und den Beweis des Vor- 

 kommens von der Auffindung eines fossilen 

 Skelettes abhängig macht.** 



Die Schwäche der Gegenmeinungen bestand 

 darin, dass sie sich einerseits nur auf die natur- 

 historisch descriptiven Elemente stützten und 

 andererseits ganz besonderes Gewicht auf die al- 

 ten, farbigen Allbildungen legten. Daran dachte 

 schon gar Niemand, dass ein in jeder Bezie- 

 hung so eigenartiger Vogel, wie der Kalilrabe, 

 geeignet war in den Volksgeist tief einzudringen 

 und dort in Redensart, Sprichwort u. A. Spuren 

 zu hinterlassen. 



* NovitatesZoologicaeVol.lv'. 1897. pag. 371 u. ff. 



** Fatio V. „Sur le Waldrapp, Corvus sylvaticus 

 de Gesner', ,Ibis" Ser. VIII. Vol. VI. Nr. 21 pag. 

 139—144. 190G. 



