XLl 



nyos varjúra azt-rt nem lehet vonatkoztatni, 

 mert noha szereti a vizniellcket, taijsáfta nin- 

 csen ; a vetési varjiira, melynek varas a csíiije-* 

 töve, azért nem, mert nem tartózkodik a víz- 

 melléken, a hollót jiediu;- az 1592-iki Cisio 

 különválasztja : igy csupán a tarvar j imi illik, 

 még avval is, hogy köre száll és ott kiált, 

 mert a mit életmód járói tudunk, az régi onda- 

 dékokon és sziklákon is szerepelteti. Én tehát 

 az 159-!-ik kolozsvári Cisio alapján is fol- 

 teszem a tarvarjiinak magyar földön való 

 előfordulását. 



Megirtani ezt az értekezést azért is, hogy 

 másokat buzdítsak az ily irányban való kuta- 

 tásra. 



Magyarországra nézve az utolsó állítólagos 

 előfordulást K. Mátyus István jegyezte föl 

 az 0- és Uj-Diaetetika harmadik kötetében, hol 

 az 1780-ik évi sáskajárásról irva, mondja: 

 „minekutánna sok ezer emberek sok napokig, 

 kevés haszonnal pusztították volna (a sáská- 

 kat), valahonnan töméntelen seregélyek, tsó- 

 kák és tarrarjak jövének oda és véghetetlen 

 sokat megemésztenek közülök". Már GrESNERtől 

 tudjuk, hogy a tar\arjii elsősorban sáskával 

 élt; ez is egyeznék tehát. 



De úgy látszik, hogy ebben az esetben az 

 olvasott Mátyub a tarrarjúf mégis a vetési 

 varjúra vonatkoztatta. 



Az a nyom, a melyet a X. kötetben endí- 

 tettem. mintha Erdélyben a Mezőségen a nép 

 száján élne a „tarvarjú" név és a vetési 

 varjúra alkalmaztatnék, pontos utánjárás alap- 

 ján, a melyben Csató János barátom és Wass 

 Béla gruf főispán támogattak, tarthatatlannak 

 bizonyult, valamin thogy a nagy összeírás sem 

 vetette fel sehol a tarvarjú nevet a vetési 

 varjúval való kapcsolatban, mindez együtt- 

 véve bizonyítja, hogy a magyar tarrarjít név 

 alatt a Geronticus eremita (L.) faj értendő. 



Lillafüred, 1907 augusztus 24-én. 



die „prophetische" Eigenschaft. Dieses kann 

 auf (Vw Nebelkrähe deswegen nicht bezogen 

 werden, weil ihr trotz ihrer Vorliebe für das 

 Wasser, die Kahlheit fehlt ; auf die Saat- 

 krähe, deren Scliiial)ehvurzel zwar grindig ist, 

 deswegen nicht, weil sie am Wasser nicht Auf- 

 enthalt nimmt; auf den Kolkraben schon 

 deswegen nicht, weil er in der Cisio abge- 

 sondert steht ; dieses Kennzeichen passt also 

 nur auf den Kahlrahen, wozu noch gehört, 

 dass er auf den Stein aufsitzt und dort ruft, 

 denn was wir von seiner Lebensweise ken- 

 nen besagt auch, dass er auf Ruinen und 

 Felsen Aufenthalt nimmt. Jch nelinie also 

 auch auf Grund der Cisio v .1. 1592 au, dass 

 der Kahlrabc in Ungarn lebte. 



Ich liabe diese Abhandlung geschrieben, 

 um aucli andere anzueifern. in dieser Rich- 

 tung zu forschen. 



Das letzte angebliche Vorkommen verzeich- 

 nete für Ungarn Stephan K. Mätyus im dritten 

 Bande seiner .Xlten und Neuen Diätetik, wo er 

 über die Heuschreckenplage v. J. 1780 schreibt 

 und sagt: „nachdem viele tausende Menschen 

 viele Tage hindurch mit geringem Erfolg die 

 Heuschrecken vertilgten, kamen von irgeud- 

 vvoiier masseidiaft Staare, Dohlen und Kahl- 

 raben, welche ungeheuer viele verzehrten". 

 AVir wissen es schon von Gesnek, dass der 

 Kahlrabe Heuschrecken frass ; das stimmt 

 also auch. 



Es scheint aber doch, dass der belesene 

 M.ÁTYUB den ihm aus dem Spritihwort bekannten 

 Kahlrahcn hier doch auf die Saatkraehe he.zO(j. 



Die S])ur. die ich im X Bande der Aquila 

 erwähnte, als lebte in der siebenbürgischen 

 Mezőség der Name „tarvarjú" noch im Volks- 

 munde, hat sich nicht bestätigt; die genaue 

 Nachforschung, wobei mich Freund v. Csató 

 und die Grafen von Wabs bereitwillig unter- 

 stützten, liattcn ein negatives Resultat, wie 

 auch die grosse Untersuchung über die Saat- 

 krähe negativ war, ein Grund mehr, dass der 

 Name Inrvarjú dem Geronticus eremita (L.) 

 zugehört. 



Lillafüred, den 24. August 1907. 



Aquila \l\ 



VI 



