217 



tani, míg az át nem iiieuő formák a faj raiigjáni 

 emeltetnek. Xézetem erre nézve az, hogy ész- 

 szerűbb mintlakét kategóriát a subspecies fo- 

 galma alatt egybefoglalni. Ha, p. o. nagyobb 

 számú szigetek mindegyikén van egy a többitől 

 különböző, de a többiekkel közeli rokcmságban 

 levő alak, czélszerübb a különböző formákat 

 egj- és ugyanazon faj componenseinek tekinteni 

 és azokat ennek megfelelőleg elnevezni, daczára 

 az átmenet hiányának, mert ezáltal az ő rokon- 

 ságuk kellőleg kiemeltetik. 



A supspecies jellege eléggé szembetűnő, 

 ha egy nagy területen elterjedt faj nagy és 

 representativ sorozatát vizsgáljuk, p. o. Aluco 

 flammea, Parus palustris, Galerida eristata. 

 A legfelületesebb vizsgálat kimutatja, Iiogy 

 egy ilyen összetétel nem honu)gén és midőn 

 a példányokat földrajzilag rendezzük, akkor 

 azt látjuk, hogy az egész sorozat több aláren- 

 delt formára szakad szét, melyeknek megtelelő 

 határolása csak akkor lehetséges, ha az 

 anyag igen nagy és az elterjedési kör számos 

 pontjáról származik. Természetes, hogy egy 

 közönséges és szélesen elosztott faj példá- 

 nyainak akármily nagy száma, melyet gyűj- 

 teményben találhatunk, csak gyenge arányt 

 alkot az egyének összeségével szemben, a 

 melyből a faj áll és itt az a kérdés támad : 

 vájjon, ha egy ily fajból elegendő számú pél- 

 dány állna rendelkezésre, oly tökéletesen foko- 

 zott sorozatot képeznének-e, hogy a subdi^isio 

 lehetetlen volna. Jelenleg elég az a felelet, 

 hogy úgy, a mint a rendelkezésre álló anyag 

 szaporodik, a subspeciest támogató bizonyíté- 

 kok is erősödnek. És tényleg, némely esetben 

 egy fokozatos sorozat helyett azt találjuk, 

 hogy egy faj elterjedési körének egymástól 

 távol eső részeiből származó példányok inkább 

 hasonlítanak egymáshoz, mint hasoiüítanak 

 egymáshoz a közbeneső részekből származók ; 

 ellenben, ugyanazon faj szomszédos alakjai 

 némelykor nagy külömbséget mutatnak fel. 

 Miután a rasz külömbözet az elterjedés- 

 nek kísérője, szükségessé válik oly módot 

 alkalmazni, hogy az alárendelt egységeket 

 is elnevezhessük, ha azokat figyelembe akar- 

 juk venni. A subspecies nomenclatoriális értéke 

 nem fejezhető ki a binomiális rendszer 

 keretén belül és az eddig c czélra ter- 

 vezett módozatok közt a legmegfelelőbb 

 a ternär elnevezések használata. A tor- 

 nar nevek szükségessége a „rasz" vagy 

 AquUa XIV. 



intergradiug forms, while forms that do not 

 intergrade are elevated to specific rank. It is 

 believed to be the more rational view to include 

 both these categories under subsj)ecies. If, 

 for instance, each of a number of islands 

 possesses a form distinct from, but closely 

 related to the others, it is better to regard the 

 various forms as components of the same species 

 and to name them accordingly, notwithstanding 

 the aljseuce of intergradatioii, for by so doing 

 theh" relationship is suitably emphasized. 



The evidence of subspecies is clear enough 

 when a large and representative series of a 

 widely ranging species is examined, e. g., 

 Aluco flammea. Parus palustris, Galerida cri- 

 stata. The most cursory examination shews 

 that such assemblage is not homogeneous and 

 when the specimens are arranged geographi- 

 cally the whole series is seen to break up 

 into a number of subordinate forms, the proper 

 delimitation of which is only possible when 

 the material is very extensive and derived from 

 many portions of the range. Of course, the 

 number of examples of a common and widely 

 distributed species to be found in any collec- 

 tion bears but a very small ratio to the whole 

 assemblage of individuals fonuing the species, 

 and there arises the question whether, if a 

 sufficiently large number of specimens of 

 such a species were available, they would not 

 present so perfectly graduated a series as to 

 render subdivision impossible. It is enough, 

 at present, to reply that, as the available 

 material increases, the evidence of subspecies 

 becomes strengthened. Indeed, in some cases, 

 instead of a graduated series, it is found that 

 examples from widely separated portions of 

 the range of a species resemble one another 

 more closely than they resemble examples 

 from intermediate regions ; while, on the other 

 hand, contiguous forms of the same species 

 sometimes difl'er considerably. 



Racial differentiation being then a conco- 

 mitant of disti-ibutiou, it becomes necessan,' 

 to adopt some means of designating the sub- 

 ordinate units if account is to be taken of 

 them. The nomenclatorial value of subspecies 

 cannot be expressed within the limits imposed 

 by the binomial system, and the most conve- 

 nient means yet devised consists in using 

 trinomials. Thenecessity of trinomials to denote 

 „races" or „varieties" has long been realized. 



28 



