218 



„varietas" iiieji^jelölésére. már régen gyako- 

 roltatott. Egy igen értékes iiuinkájában „a tri- 

 nomiális nevek használatáról az amerikai 

 (iriiithologiában" (Proc. ü. S. Nat. Mus. VII. 

 pp. 70 — Hl). Stejneoer ezeket visszafelé nyo- 

 mozta a modern irodalomban, Sundevallig. ki 

 1840-b(Mi rt'iulszin-eseii kezdte a rosszul meg- 

 határozott fajokat fíildrajzi varietásokként 

 kezelni, ellátván azokat egy harmadik névvel 

 a faji elnevezéshez való csatolás útján. Sun- 

 DKVALL a subspecies neve elé egy betűt tett. 

 igy : Dendroeca petechia a hartholemica. A 

 trinomiálisok tcliát ueiii mennek újdonság 

 szánűia. A betűnök, vagy „var." jegynek a hasz- 

 nálata egészen fölösleges és gyakorlatilag ezt 

 az ornithologiában már nem alkalmazzák. 



Némely ornithologusuak az a gyakorlata, 

 hogy egy új subspeciest binomiálisán a speci- 

 fikus elnevezés kihagyásával nevez el, nem 

 eléggé korholható. Ily esetben az elhagyott 

 név mindig egy általános használatban levő 

 elnevezés, melynek meghagyása semmikép sem 

 ró nagyobb terhet a nomenclaturára. Ez a 

 tény, bár egészen szend^etűnő. az említett 

 ornithologusok figyelmét úgy látszik elkerülte. 

 Röviden szólva: elismert subspeciest a diag- 

 nózisnál nem lehet binomiálisán elnevezni a 

 nélkül, hogy statusa el ne homályfisodjék és 

 ebből későbli zavar ne támadjon. 



Gyakran azt hozzák fel a subspecies ellen, 

 hogy ez sokszor csak igen csekély jellegekre 

 támaszkodik és igy tetemes snbdivisióra vezet. 

 Egy vonás azonban, mely egyes egyénben 

 vagy egynéhányban is csekélynek látszik, 

 azonnal fontossá vábk, ha az egy nagy soro- 

 zatban fordul elő. A gyakorlott szemnek egy 

 oly jelleg is feltűnőnek látszhatik, melyet 

 mások észre sem vesznek : „Man sieht niu', 

 was man weiss" (Csak azt látjuk, a mit tudunk). 

 Ha végignézünk egy species nagyterjedelmű, 

 összesített börsorozatán, a mely úgy van eh-eu- 

 dezve, hogy a földrajzi componensek között 

 bizonyos elválasztó űr marad, egy jiillantásra 

 észrevehetünk oly jellegeket, melyeket igen 

 nehéz a diagnózisban kifejezni ..azért, mert 

 a leíró műszavak igen tökéletlenek" (cf. J. A. 

 Allen, Science, N. S., XVI. pp. 383—386). 

 Egy subspecies felállításához nem szükséges, 

 hogy az feltűnően külömbözzék másoktól. Egy 

 jelleg, vagy több jelleg combinácziója, bármi 

 csekély legyen azok száma, elegendő, ha 

 ezáltal egj' alakot megkülönböztethetünk ; de 



In a valuable pajjer un ..The use of Tri- 

 nomials in American Ornithology" [Pròe. U. S. 

 Nat. Mus., VII. pp. 70—81.), Dr. Stejneger 

 has" traced their use in the modern sense to 

 Sundevall. ,,who in 1840 commenced to treat 

 systematically the ill-defined s|)ecies as geo- 

 graphical varieties, which he provided with a 

 third name in addition to the specific appella- 

 tion". Sundevall ])receded the subspecific name 

 by a letter, thus — Dendroeca pefcchia a. 

 hartholemica. Trinomials, tlierefore, are no new 

 thing. The use of a letter or of the sign 

 „var." is quite unnecessary and has been 

 practically abandoned in ornithology. 



The practice of some orniflidlogists of de- 

 signating new subspecies binomially by omitting 

 the specific term cannot be too strongly con- 

 demned. In such cases the term omitted is 

 always one in current use and therefore its 

 employment would not in any way add to the 

 burden of nomenclature. This fact, obvious 

 though it be, appears to have escaped the 

 notice of the ornithologists in question. In 

 short, avowed subspecies cannot be named 

 binomially in diagnoses without obscuring their 

 status and causing subsequent confusion. 



It is often urged in opposition to subspecies 

 that they are frequently based upon very trifling 

 characters and thus lead to much sub-division. 

 A feature, however, that appears trifling in a 

 single individual, or in a few individuals, at 

 once assiunes importance when it is fcuind in 

 a large series. To an accustomed eye. a featm-e 

 unnoticed by others may appear conspicuous — 

 Man sieht nur, was man weiss. When one 

 looks over an extensive series of skins of a 

 compound species so arranged that the geogra- 

 phical components are separated by spaces, 

 it is possible to appreciate at a glance cha- 

 racters that are nu)St difficult to set forth in 

 diagnoses, „owing to the imperfections oi 

 descriptive terms'" (cf. J. A. Au.ex, Science. 

 N. S., X\T. pp. 383—386.) It should not be 

 required for the institution of a subspecies 

 that it be conspicuously diflerent from others 

 A character, or combination of characters, 

 however snuiU in amount, is sufficient if the- 

 reby we can distinguish a form, but it is 

 essential that the character be supported by 



