219 



lényeges, hogy ez a jelleg megfelelő anyagra 

 tánuiszkodhassék. A subspecies ellenzői nem 

 az egyedüliek, kik panaszt emelnek (ily lij 

 alakok ellen, melyek egy vagy két példányra 

 alapítva, néha még a kort vagy nemet sem 

 véve összehasonlításba, felállíttatott. 



Midőn a „szörszálhasogatíV' elismer oly 

 jellegeket, melyek magukban ugyan csekélyek, 

 de azért állandók, akkor a tudománynak szol- 

 gálatot tesz, mert feltehető, — hogy a speci- 

 tikus elkülönülés okairól helyesebb nézetet 

 szerzünk, ha a variatio kisebb és közvetlenebb 

 eredményeit vesszük szemügyre, mint a nagyob- 

 bakat és messzibb fekvőket. A subspeciesek 

 rendesen a kisebb jellegekben különböznek 

 egymástól, a melyek többé-kevésbbé individu- 

 ális variácziót képviselnek, és ezért úgy lát- 

 szik nem támogatják azt a theoriát, hogy a 

 faj változás litján keletkezik. 



A subspecies ellenzői azon félelmüket is 

 kifejezték, hogy az alárendelt alakok felvétele a 

 systematikába, az ornithologia haladását gátolni 

 fogja. Mennyire alaptalan ez a félelem, legott 

 kitűnik, ha az ornithologia jelenlegi állapotát az 

 Amerikai-Egyesült-Államokban szemléljük, az 

 országban évek óta tüzetesen tanulmányozzák 

 a subspecieseket és valószínű, hogy nincsen 

 oly ország, melynek avifaunája jobban volna 

 ismerve, mint éppen ezé. Bizonyára nem túl- 

 zás, ha ezt az eredményt az újabb eszmék 

 fejlesztő behatásának tulajdonítjuk. 



Egy más ellenvetés az eszmék összezava- 

 rásából keletkezik. Azt állítják, hogy a sub- 

 speciesek közti külömbségek sokszor cseké- 

 lyebbek, mint az egyének közti külömbségek 

 (Dresser, Manual of Palaearctic Birds p. IV.). 

 üe az egyének közti külömbségek sokszor 

 igen nagyok, igy pl- a tenyésztett válfajtákban. 

 Az egyik esetben tisztán individuális külömbsé- 

 gekkel állunk szemben, (melyek csekélyek 

 vagy nagyok lehetnek), a másik esetben pedig 

 csoportok közt létező különibségekkel állunk 

 szemben, (melyek szintén csekélyek vagy 

 nagyok lehetnek). Az egyik esetben a külöml)- 

 ség tisztán mennyiség-szerinti, a másikban 

 pedig minőség-szerinti. A subspecies szétvá- 

 lasztásánál kevés fontossággal bir a külömbség 

 mennyisége, a mint azt már megmagya- 

 ráztam. 



Áttérve a subspeciesek elnevezéséhez, el kell 

 ismernünk, hogy a trincnniálisok sokszor furcsa 

 combinácziókat eredményeznek, mint p. o. 



adequate material. Opponents of subspecies 

 are not alon<i in deploring the founding of 

 new forms upon one or two specimens, some- 

 times even without comparing them with refe- 

 rence to age or sex. 



In giving recognition to characters that are 

 small in amount but constant, the „splitter" 

 is rendering a service to science, for we may 

 expect to gain a truer view of the causes of 

 specific segregation by attending to the smal- 

 ler and more immediate products of variation 

 rather to the larger and more remote. As a 

 rule subspecies differ from one another in minor 

 characters which present more or less indin- 

 dual variation, hence they do not appear to 

 lend support to the theory that species arise 

 by mutations. 



Then, again, some opponents of subspecies 

 have expressed the fear that the admission 

 of these subordinate forms into systematic 

 work will impede the progress of ornithology. 

 How baseless is this fear is shewn by the 

 state of ornithology in the United States of 

 America. In that country subspecies have been 

 closely studied for many years and there is 

 probably no country whose avifauna is better 

 known. Surely it is not too much to attribute 

 this largely to the stimulus of the newer ideas. 



Another kind of objection is the result of 

 a confusion of thought. It is said that the 

 differences between subspecies are often smaller 

 in amount than those to be seen in individuals 

 (Deesser, Manual of Palaearctic Birds, p. IV.). 

 But the differences between individuals arc 

 sometimes enormous as in „sports". In the one 

 case we are dealing with purely individual 

 differences (which may be great or small) ; 

 in the other case with differences between 

 groups of individuals (which also may be gi-eat 

 or small). In one case the difference is merely 

 ((uantitative ; in tlie other it is qualitative. In 

 separating subspecies the amount of difference 

 is a matter of little moment as already explained. 



Turning from subspecies to then- names, 

 it must be admitted that trinomials are capable 

 of some grotesque combinations, as, for example, 



2S* 



