224 



A ])us/,ta nagy cisöudjébeii szinte hallani 

 lehet a rohanó vizáradat zajgását, egymásra 

 foluhi liullúniok niorajlását. 



Csakhogy ez a hang nem a képzelet szüle- 

 ménye — , egy pillantás a földre meggyőz a 

 félelmetesen szomorú valóságról. Öáskajárásos 

 területre értünk s minden lépésünk nyomán 

 százan és ezerén menekülnek előlünk. Már 

 néhány lépés után sűrűn gomolygó sáskaliul- 

 lámot hajtunk, mely tovahaladásában szélhaj- 

 totta hullámok járására és morajára emlékez- 

 tet. S ennek a hullámnak az útját utolsó 

 fűszálig lerágott vigasztalanul kopár területek 

 jelzik. 



Az óriási területen '■ minden képzeletet fölül- 

 múló sáskatömegek legelnek. Egyelőre, míg 

 fejlődésben vaunak, társaságban, nagy folto- 

 kat alkotva élnek együtt, s csak ugrálva 

 menekülhetnek. Oly sűrűn borítják a földet, 

 hogy az első pillanatban sziute önkénytelenül 

 is meglassítja lépteit az ember a menekülők 

 megkapó látványára és .zajára. 



A hírhedt marokkói sáska (Stauronotus 

 iiiaroccaniiíi, Thunb.) lepte el a Hortobágyot, 

 ugyanaz a faj, a mely egyidőben végpusztulással 

 fenyegette Cyprus szigetét s Algierban millió- 

 kat emésztett föl egyrészt közvetlen kártéte- 

 leivel, másrészt irtási költségei révén. Alig 

 két évtizede annak, hogy meglepetésszerűen, 

 mint új és mindjárt tömegesen föllépő faj be 

 kellett venni a magyar faunába, s azóta állandó 

 küzdelmet kell ellene folvtatni. 



A marokkói sáska főleg a nagy szikes lege- 

 lőkön él, s így csak idő kérdése volt, mikor 

 bukkan föl legnagyobb ilynemű területünkön, 



' Maga a debreczeni Hortobágy — Mata, Ohat, 

 Zám és Elep puszták — ca 42,000 kat. hold legelő - 

 terület ; "'ezt körülveszik a balmazújvárosi, hajdub - 

 szörményi, szentmargitai, tiszacsegei,karczagi, püspök- 

 ladányi és angyalházi legelörészek, a melyek közvet- 

 lenül csatlakoznak a debreczeni Hortobágyhoz, s 

 ily módon ca 100.000 kat. hold megszafcíttatlan legelő- 

 területet alkotnak. 



schwacher Lufthauch auf der nebelartig flüch- 

 tigen Fläche aufpeitscht. 



In der grossen Stille der Puszta hört mau 

 fast das Getöse der jagenden A\'asserflut, die 

 Brandung der sich übereinander drängenden 

 Wogen. 



Dieser Sellali ist aber kein l'hantasiege- 

 bilde, ein Blick auf den Boden überzeugt sofort 

 von der schrecklich traurigen AVirklichkeit. Wir 

 sind unter die Heuschrecken geraten, uud bei 

 jedem Schritte flüchten Hunderte und Tausende 

 vor uns her. Schon nach wenigen Schritten 

 treiben wir eine dichtgedrängte, sich iiberwäl- 

 zeude Heuschreckenwoge, deren Vorwärtsdriu- 

 gen an das Wallen uud Getöse wiudgepeitschter 

 Wasserfluten erinnert. Den Weg dieser Flut 

 bezeichnet bis auf den letzten Grashalm abge- 

 weideter, trostlos wüster Boden. 



Auf dem ungeheuren Gebiete ^ weiden jeden 

 Begritl' übertreffende Heuschreckenscharen. 

 Vorläuflg, solange sie sich noch in der Ent- 

 wickeluug befinden, leben sie, ausgedehnte 

 Felder bildend, in Gesellschaft, und können 

 sich nur mittels Sprünge flüchten. Der Boden 

 ist so dicht bedeckt mit ihnen, dass man auf 

 das Geräusch und den fesselnden Anblick 

 der flüchtenden Tiere im ersten Augenblicke 

 fast unwillkürlich den Schritt hemmt. 



Die berüchtigte marokkanische Heuschrecke 

 {Stauronotus inaroccanus Thünb.) suchte das 

 Hortobágy heim, dieselbe Art, welche seiner- 

 zeit die Insel Cypern mit gänzlicher Vernich- 

 tung bedrohte, und auch in Algier Millionen 

 verschlang, einerseits durch die unmittelbaren 

 Schädigungen, anderseits durch die gTOSsen 

 Kosten der Niederkämpfung. Es sind kaum 

 zwei Deceunieu her, dass dieselbe als neue 

 und gleich massenhaft auftretende Art in 

 die ungarische Fauna aufgenommen werden 

 musste, und seitdem muss ein ständiger Kampf 

 gegen dieselbe geführt werden. 



Die marokkanische Heuschrecke lebt haupt- 

 sächlich auf den grossen natronhaltigen Vieh- 

 weiden, uud war es deshalb nur eine Frage 



' Das zu Debreczen gehörige, also das wirkliche 

 Hortobágj- — aus den Puszten Mata, Ohat, Zám und 

 Elep bestehend — bildet ein Weidegebiet von ca 

 42,000 Kat.-Joch. ; dieses umgeben die Weidegebiete 

 von Balmazújváros, Hajdúböszörmény, Szentmargita, 

 Tiszaosege, Karezag, Püspökladány und Angyalháza, 

 welche unmittelbar an das Hortobágy anschliessen, 

 und derart ein ununterbrochenes Weidegebiet von ca 

 100,000 Kat.-Joch. ergeben. 



