254 



lése után már fsíik rövirl ideisi tartózkoflott 

 itt a pí'isztorniadarak zöme: rlc még au?. 27-éii 

 is volt iiéhiiny a kiiiigyörgyi erdőben. 



Táplálék idv az egész idő alatt szinte tisz- 

 tára sáskákljól álk)tt. Bár néha itt is követték 

 a jószágot, ezt az előszeretetet a jószág iránt 

 mégse találtam meg oly fokban, mint a hogyan 

 Pktrnyi* íigyelte meg 1837-l)en l'est vidékén. 

 Leginkább a fertőzött teriileteken tartózkodtak 

 s ezek közül is főként azokat keresték fel, 

 a hol a gépekkel való irtást már befejezték. 

 Ezeken a helyeken állítólag felszedegették a 

 megölt sáskákat is, ezt azonban nem láttam, 

 s Matuska József említett, gondos megfigyelésre 

 valló jelentésében is határozottan kiemeli, 

 hogy csak az irtásból megmenekült sáská- 

 kat fogdosták össze, míg az elpusztultakat 

 egyáltalában figyelembe se vették. Rendesen 

 a harmat felszáradása után mentek ki a lege- 

 lőre, onnan jóllakva kis részben az erdőkbe 

 húzódtak, de legnagyobb részben a fészek- 

 telepekhez tértek \dssza. Estefelé is sokszor 

 láttam őket az erdőkljen, különösen a széle- 

 ken, a hol jellemző fehér ürülékük réteg- 

 szerűen borította a földet. 



Sáskaj)usztításuk méreteiről némi fogalmat 

 adhat a gyomortartalomban talált sáskák száma; 

 így Matoska József 519, 317. 391 és 457 da- 

 rabot talált egy-egy gyomorban, a mikor a 

 sáskák még fejletlenek, s csak nagyobb légy- 

 nagyságűak voltak. Jíár a teljesen kifejlő- 

 dött sáskákból nem szedhettek össze ennyit, 

 de ekkor viszont állandóan sáskapetéket talál- 

 tam a gyomortartalmakban, a melyek a nős- 

 tényekkel kerültek bele, mielőtt azokat lerak- 

 hatták volna. Jiiliusban, tehát már jóval a 

 gépekkel való irtás befejezése után. még min- 

 dig tisztán sáskákkal táplálkoztak, s ekkor 

 hajtották a legnagyobb hasznot a kifejlett s 

 érett petékkel megtelt nőstények irtásával. 



' .Madártani Tiiredékek. Földolgozta Csökoey Tititr. 

 Budapest, 1!)()4. 



licher Seite, dass die Masse der Rosenstare 

 kurze Zeit nach dem Ausfliegen der Jungen 

 weggezogen sei; am 27. August wurden noch 

 einige im Küngyörgyer W'alde gesellen. 



Ihre Nahrung bestand während der ganzen 

 Zeit fast ausschliesslich ans Heuscjirecken. 

 Sie hielten sicii zwar manchmal audi an die 

 Viehherden, doch konnte icii diese Vorliebe 

 für das Vieh niclit in dem Masse l)(H)bachten. 

 wie Petényi* im J. ]iS37 in der l'mgebung 

 von Pest. Sie hielten sicii vorzüglich auf den 

 infizierten Gebieten auf, und von diesen such- 

 ten sie wieder hauptsäclilich jene auf, wo das 

 Vernichten mit den Maschinen schon beendigt 

 war. An diesen Stellen verzehrten sie angeb- 

 lich auch die schon getöteten Heuschrecken, 

 dies habe ich jedoch nie beoljachtet, und 

 Joseph Matuska hebt es in seinem von sorg- 

 fältiger Beobachtung zeigendem Berichte ganz 

 besonders hervor, dass sie nur diejenigen Heu- 

 sclirecken auflasen, welche der Vernichtung 

 entronnen wai'en, die Getöteten jedoch gänz- 

 lich ausser Acht Hessen. Gewöhnlich begaben 

 sie sich erst nachdem der Tau aufgetrocknet 

 war. auf die Weide, von wo sie sir h dann ge- 

 sättigt zum geringeren Teile in die Wälder, 

 zum grössten Teile jedoch zu den Brutkolo- 

 nien zurückzogen. Gegen Abends sah ich sie 

 auch oft in den Wäldern, besonders an dem 

 Rande derselben, wo ihre charakteristischen 

 weissen Exkremente den Boden mit einer 

 Schicht überzogen. 



Von dem Masse ihrer Heuschreckenver- 

 tilgungen kann die Anzahl der in den Magen- 

 inhalten vorgefundenen Heuschrecken einen 

 Begriff geben : so fand Joseph Matuska in je 

 einem Magen 519. 317, 391 und 457 Stück, 

 als die Heuschrecken noch jünger waren und 

 liauni (Ke Grösse einer grösseren Fliege er- 

 reichten. Von den ganz ausgewachsenen 

 Heuschrecken konnten sie natürlich nicht so 

 viel verzehren, doch fand ich dann immer 

 Heuschreckeneier in den Mageninhalten, wel- 

 che mit den Weibchen dorthin kamen, bevor 

 sie dieselben ablegen konnten. Im Juli, 

 also noch lange nach Beendigung der Ver- 

 nichtungsarbeiten, nährten sie sich noch im- 

 mer ausschliesslich von Heuschrecken, und 

 damals leisteten sie den grössten Nutzen durch 



' Ornithologische Fragmente. Bearbeitet von Titds 

 CsöRGEY. Gera L'ntermhaus 1905. 



