255 



Köpeteiket bujos volt i;viijteiii. mert e/.ek 

 nem tíiiiiiittek és összeállók, hanem a tükire 

 érve hainarosaii szétfolj-nak és vékony réteg- 

 ként rakódnak le. A fészektelepeken, valamint 

 az erdökl)en levő jsyülekező és hálótanyák 

 alatt mindenütt ott voltak ezek a vöröses 

 színíi köpetfoltok. Csak néhány egészen friss 

 :iUa|totl)an talált köpetet tndtam yyűjtemé- 

 nyiink számára meiímenteni. 



Természetes doloi;; hogy JabijOnowszky Józshf. 

 a sáskairtás vez(!tője, nagyon nieghocsülte az 

 éppen ()1\ váratlan mint hathatós segítséget, 

 és nemsokára minden fészkelötelepnél ott vol- 

 tak a hortobágyi mezőrendöri kapitányságtól 

 aláirt tilalomtáblák, melyek szerint 100 kor. 

 büntetés vagy elzárás sújtja azt, a ki a pász- 

 tormadarakat bármiben is bántalmazni merné. 

 A szandalékeri telepet ugyan rövid ideig erő- 

 sen pusztították a vályogvető czigáuyok — az 

 ornithologiai ritkaság számukra kulináris rit- 

 kaságot .jelentett tojásrántotta alakjában — 

 de a Szabolcs vármegyei alispán közbelépése 

 itt is megakadályozta a további pusztítást. 

 Egyébként mindenütt szerették és kímélték 

 őket. mert mindenki ismerte és becsülte vég- 

 telenül hasznos munkájukat. 



Mikor a Horfobágyra érkeztem, már a fészek- 

 telepeknél találtam őket. .\. nagyhortobágyi 

 csárdában lévén szállásom, sok kirándulásom 

 daczára is napról-napra ügyelhettem a kohid- 

 ban és a közeli téglarakásokban levő telepe- 

 ket. Nagyon szerettek a híd kőkorlát jain tar- 

 tózkodni s megligyelésük annál könnyebb volt, 

 mert rendkívüli bizalmasságuk folytán 10 — 15 

 lépésig lehetett őket megközelíteni, a nélkül, 

 hogy sídvat törődtek volna az emberrel. Ezen 

 túl azonban már ügyelmesek lettek, egyszer- 

 kétszer hallatták gyanakvást és boszankodást 

 Idfejező „tititiri" szavukat, néha felborzolták 

 bóbitájukat és ,prüi" hangot hallatva elszáll- 

 tak. Többnyire azonban csak átszálltak a 

 másik koilátra, vagy néhány lépéssel odább. 



die Vertilgung der ausgewachsenen und mit 

 reifen Eiern gefüllten Weibchen. 



Gewölle waren schwierig zu sammeln, da 

 dieselben nicht fest und zusammenhaltend 

 sind, sondern auf dem Boden rasch ausein- 

 anderHiessen und sich hier als dünne Schicht 

 ablagern. An den Brutkolonien sowie unter 

 ihren Sam mei- und Schlafplätzen in den Wäl- 

 dern waren diese rötlichen Oewölleflecken 

 überall vorliandcMi. I*jS konnten nur einige 

 ganz frisch erhaltene Gewölle für unsere 

 Sammlung gerettet werden. 



Es ist nur natürlicii. dass Joseph Jahlonowszky, 

 Leiter der Verniclitungsarbeiten, die ebenso 

 unerwarteten als tatkräftigen Mitarbeiter ihrem 

 vollen AVerte nach schätzte, und bald erhoben 

 sich bei jeder Brutkolonii^ die von dem Haupt- 

 mann der Hortobágyer Feldpolizei ausgestell- 

 ten Warnungstafeln, laut welchen es unter 

 100 Kronen oder entsprechender Gefängnis- 

 strafe verboten war, die Kosenstai e auf irgend 

 eine Weise zu schädigen. Die Kolonie am 

 Szandalékflüsschen wurde zwar kurze Zeit 

 lang von den lelimziegelschlagenden Zigeunern 

 stark heimgesucht — die ornithologische Sel- 

 tenheit bedeutete für sie eine kulinarische 

 Seltenheit in Gestalt der Eierspeise — doch 

 verhinderte die Intervention des Vizegespans 

 des Komitates Szabolcs ebenfalls die weitereu 

 Plünderungen. Ansonsten wurden sie überall 

 gehegt und geschont, da ihre unendlich nütz- 

 liche Tätigkeit allgemein bekannt war und 

 geschätzt, wurde. 



Als ich auf das Hortobágy kam, fand ich 

 sie schon an .den Brutkolonien. Da mein Haupt- 

 quartier die Csárda von Nagyhortobágy war, 

 so konnte ich trotz vieler AusHüge die Kolo- 

 nien in der Steinbrücke und in den Zie.uel- 

 liaufen, welche in der Nähe waren, tagtäglich 

 beobachten. Sie hielten siuh mit Vorliebe auf 

 den steinernen Schranken der Brücke auf. 

 und ihre Beobachtung war umso leichter, als 

 man sich infolge ihrer ausserordentlichen Zu- 

 traulichkeit bis auf 10—15 Schritte annähern 

 konnte, ohne dass sie sich viel darum ge- 

 kümmert hätten. Über diese Distanz hinaus 

 wurden sie aber schon aufmerksam, Hessen 

 ein-zweimal ihr A'erdacht und Ärger aus- 

 drückendes „tititiri" hören, erhoben manchmal 

 auch ihre Holle und flogen unter ..Priii"-Kufeu 

 weg. Meistens flogen sie aber nur auf die 



