271 



szén fedetlen. Brehm szerint (Az állatok vüájia, 

 Madarak Feldolgozta: Chernél István. 1. köt. 

 Budapest, 1902. pag. ;576.) sziklahasadékok- 

 ban, épületekben és odvas fákban is fészkel 

 s ha ilyenek nincsenek, úgy fa-, kő- vagy 

 rfizse rakásokat is szokott elfoglalni, tekintet 

 nélkül arra, hogy fedett-e a hely vagy nem. 

 Megerősíti ezeket Antinori is [Xaumannia VI. 

 ISüü. pag. 404.), a ki ezenkívül a puszta 

 földön is talált tojásokat. Megemlíti azt is, 

 hogy a fészektelep valóságos csatatérnek lát- 

 szott, oly rengeteg "pusztításokat végeztek a 

 telepen különféle állati ellenségeik. Ezekről 

 a pusztításokról Reiser 0. és E. dr Betta is 

 megemlékeznek, s a Hortobágyon is nagyobb- 

 fokú lett volna, ha a törvény védelmébe nem 

 veszi a pásztormadarakat. S mindez azért 

 van, mert a sáskatáplálékhoz való ^ alkalmaz- 

 kodásuk következtében vándorlás és sietség 

 kényszere alatt állanak s így fészkeik elhelye- 

 zésében kénytelenek ..a legszerényebb körül- 

 ményekkel is megelégedni" (Petényi). Vándor- 

 lásai következtében nem is alkalmazkodhatott 

 valamelyes határozott fészkelési helyhez s 

 még annyit se őrzött meg ősi seregély tulaj- 

 donságából, hogy mindég fedett helyre rakja 

 fészkét. 



Mindevvel igazán gyönyörűen összevág a 

 fiókák rohamos fejlődése. A Hortobágyon jún. 

 24-én még nem tojtak le egészen — maxi- 

 mum öt tojásuk volt — s már július 15-én 

 félig anyáim fiókáik voltak, a melyek egy 

 újabb hét múlva már kirepültek volna. Meg- 

 erősíti ezt Menzbier is; szerinte a költés idő- 

 tartama rendkívül rövid, minthogy már anyá- 

 nyi fiókáik vannak öt héttel azután, hogy az 

 első tojást lerakták. Antinori (i. h.) még rövi- 

 (lel)b időt vesz fel -- alig három hetet — s 

 habár ezt nem is fogadhatjuk el, mert a 

 telep megszállásának ideje következtetésen 

 alapul, mégis jellemző, hogy Antinori ezt a 

 fiókák kifejezett rohamos fejlődésére való te- 

 kintetből valószínűnek tartotta. Érdekes és 

 jellemző az a megfigyelés is, hogy a fiatalok 

 mindjárt a reptetés után már önállóak s már 

 néhány nap múlva külön csapatokban járnak. 

 Ha egv hetet számítunk a tojások lerakására, 



sic aneli die crweitei-tcn Löcher der Ufer- 

 schwalben an. Xach Mhnziukr (1. c.) nisten sie 

 auch in den Spalten von Felsen und Abhän- 

 gen, manche Nester sind sogar ganz frei. 

 Nach Brrhm (Tierleben, Vögel, Band I.) nistet 

 er in Felsspalten, in (Jebänden. auch in hohlen 

 Bäumen, oder in Ermangelung dieser Objekte 

 in Stein, Holz und Reisighaufen, ohne Rück- 

 sicht darauf, ob die Stelle gedeckt ist oder 

 nicht. Dasselbe wird auch von Antinori be- 

 stätigt [Naumannia VI. 1856 p. 404) der auch 

 auf der blossen Erde Gelege fand. Ausserdem 

 erwähnt er, dass die Brutkolonie ein wahres 

 Schlachtfeld darsteOte, solch grosse Verheerun- 

 gen wurden unter ihnen von ihren verschiede- 

 nen Feinden ans der Tierwelt verursacht. 

 Diese Verheerungen erwähnen auch O. Rmsm; 

 und E. DE Bett.\, und wären dieselben audi 

 im Hortobágy grösser gewesen, wenn das 

 (resetz die Rosenstare nicht in Schutz ge- 

 nommen hätte. Und dies alles kommt daher, 

 weil der Rosenstar infolge seiner Anpassung 

 an die Heuschreckennalirung dem A\'ander- 

 und Beeiliguiigs-Zwange unterliegt, und deshalb 

 in der Anlegung seiner Nester „sich auch mit 

 den bescheidensten Umständen begnügen innss" 

 (Petényi). Infolge seiner Wanderungen konnte 

 er sich auch keiner bestimmten Brutstelle an- 

 passen, und bewahrte nicht einmal soviel von 

 seiner ursprünglichen Starennatur. dass er 

 sein Nest immer an einer überdachten Stelle 

 anlege. 



Mit all diesem stimmt die rapide Entwicke- 

 lung der Jungen auf das schönste überein. 

 Im Hortobágy hatten sie am 24. Juni noch 

 keine vollen Gelege — die Nester enthielten 

 im Maximum 5 Eier — und dennoch hatten 

 sie am 15. Juli schon lialbtiügge Jungen, 

 welche nach einer weiteren Woche schon 

 ausgeflogen wären. Es wird dies auch von 

 Menzbier bestätigt ; nach ihm ist die Brntdauer 

 sehr kurz, da sie in fünf Wochen, nachdem 

 das erste Ei gelegt wurde, schon iiiigge Jun- 

 gen haben. Antinori (1. c.) nimmt enie noch 

 kürzere Dauer an, — kaum drei Wochen — 

 und wenn das auch nicht akzeptiert werden 

 kann, da die Besiedidungszeit der Kolonie 

 hypothetisch bestimmt wurde, so ist es den- 

 noch charakteristisch, dass dies von Antinori 

 mit Hinsicht auf die rapide Entwickelung der 

 Jungen für wahrscheinlich gehalten wui'de. 

 Interessant und bezeichnend ist auch seine 



