nn 



KISEHK KÖZLÉSEK. 



KLEINERE MITTHEILl^NGEN. 



I jal)l> adatok a Falco peregrinus Tunst. 

 fáplálko/ásárol. Az Aquila mult évi folya- 

 mában (pag. i207) tett Ígéretemnek, hogy a 

 sinionkai hegyekben levő vándorsólyoiii-t'ész- 

 ket líK)7-beu a tiókaetetés idejében fogom 

 tanulmányozni, sajnos, nem tehettem eleget; 

 az idén is csak június i;^-án mehettem ki a 

 helyszínére. A fiatalok már kirepültek, de 

 azért két fióka állandóan ott üldögélt a szikla- 

 tornyok tetejében, s csak a néha megjelenő 

 öregek elé szálltak nagy vijjogással. Ilyeidcor 

 vették át a zsákmányt, a minek azonban nem 

 lehettem szenitaniija, mert a sziklatornyok és 

 falak, a melyek egy nagy őserdőlxil emel- 

 kednek ki, minduntalan megakadályozták a 

 szabad kilátást. 



A fajt ezúttal egész biztosan felismertem. 

 Lövésre nem kerültem, mert 100 lépésnél kö- 

 zelebbre nem tudtam hozzájuk jutni, de tíz- 

 szeresen nagyító prizmás látócsövemmel két- 

 ségtelenül felismertem a vándorsólymot. 



A fészek alatt levő szíklapárkányon most 

 is megtaláltam az ürgeszőrből álló köpeteket 

 és az ürge - koponyákat, azonkívül Corvus 

 cornix, Coluinba pdlnmhus. Bonasa bonasia 

 és Turdiis niusicuf! toll és csontmaradványo- 

 kat, a melyek csak a felette levő vándor- 

 sólyom-fészekből kerülhettek ide. 



Ezek alapján azt hiszem teljesen bebízo- 

 nyitottnak vehetjük azt, hogy a vandorsolijoin 

 földön élő einlas állatokat is zsákmányol. Nem 

 voltam ugyan még szemtanúja annak, a mikor 

 a vándorsólyom ürgét fogott, de ezen az ürge- 

 lakta vidéken gyakran láttam, a mint a köves 

 bokros dombok felett 1 l' m. magasságban 

 tovaszáilott. Valószínűnek tartom, hogy ilyen- 

 kor ürgékre vadásznak, oly módon, hogy ebből 

 a magasságból lecsapnak a meglepett ürgékre. 

 Az ilyen csekély magasságból való lecsapás* 



* Érdemesnek tartjuk ebből az alkalomból repro- 

 dukálni BiEDERM.ANN R1CH.ÁRD megfigyeléseit 3 vAndor- 

 sólyomra vonatkozólag (Die Raubvögel des Fürsten- 

 tums Lübeck etc. Ornith. .\Iouatsberi('hte 1898. pag. 

 74.), azt irja, hogy a vándorsólyom csekély magas- 

 ságból szinte függőlegesen lecsapva a földről is szedi 

 táplálékát s hogy a földön meglepő gyorsasággal 

 tud futni. M. 0. K. 



Netiere Daten über die Nahrung von Falco 

 peregrinus Tunbt. Mein im vorigen Jahr- 

 gänge der Aqtiila (pag. 207) gegebenes Ver- 

 sprechen, den Wanderfalkenhorst im Himonka- 

 Gebirge im .labre 1907 während des Fütterns 

 der Jungen zu beobachten, konnte ich leider 

 niciit eildösen : auch heuer konnte ich mich 

 erst am 18 Juni an (»rt und Stelle begeben. 

 Die Jungen waren schon ausgeflogen, doch 

 Sassen zwei Junge beständig auf der Spitze 

 des Felsenturmes und flogen nur den manch- 

 mal erscheinenden Alten mit grossem Geschrei 

 entgegen. Bei diesen Gelegenheiten übernah- 

 men sie die Beute, wovon ich jedoch nicht 

 Augenzeuge sein konnte, weil die Felseii- 

 türme und Wände, welche aus einem Urwalde 

 hervorragten di(î freie Aussicht fortwährend 

 verhinderten. 



I Die Art erkannte ich diesmal ganz sicher. 



j Zum Schusse kam ich nicht, da icli niicli 

 ihnen nur bis auf hundert Schritte nähern 

 konnte, docii erkannte ich mit Hilfe meines 

 zehnfach vergTössernden Prismen-Fernrohres 

 unzweifelhaft den Wanderfalken. 



Auf dem Felsenvorsprunge unter dem Horst 

 fand ich auch diesmal die aus Zieselhaaren 

 bestehenden Gewölle, sowie Zieselschädel und 

 ausser diesen Federn und Knochenreste von 

 Corvus cornix, Columba pnlirmbus, Bonasa 

 bonasia und Turdus musicus, welche nur deni 

 darüber befindlichen Wandeifalkenhorste ent- 

 stammen konnten. 



Auf Grund dieses kann es als vollkommen 

 bewiesen erachtet werden, dass der Wander- 

 falke auch auf dem Boden lebende Säugetiere 

 erbeutet.. Ich war zwar noch nicht Augenzeuge 

 des Zieselfanges der Wanderfalken, doch 

 beobaciitete ich dieselben des Öfteren, als 

 sie in dieser von Zieseln bevvohnten Gegend 

 in einer Höhe von 1 — 2 Metern über die 

 steinigen mit Sträuchern bedeckten Hügeln 

 hinwegschwebten. Der Stoss aus dieser gerin- 

 gen Höhe,* geschieht nicht mit einer solchen 



• Wir halten es bei dieser Gelegenheit für ange- 

 zeigt, die Beobachtungen Rich.ard Biedermann's (Die 

 Raubvögel des Fürstentums Lübeck etc. Ornith. .Mo- 

 natsberichte 1898 p. T-ii zu reproduzieren. Derselbe 

 gibt au, dass der Wanderfalke aus geringer Höhe 

 fast senkrecht stossend auch auf dem Boden befind- 

 liche Beute schlagen kann und auf dem Boden mit 

 überraschender Schnelligkeit rennt. ü. 0. C. 



