126 GRESCHIK JENÍJ 



különös súlyt kellett a technikára helyezni. Hogy mi érhető el alkalmas 

 technikával, azt nemrég Moixier (1910—1911) fényes eredményei mutat- 

 ták meg a hajszáleres lépvénákon, melyek segélyével a sokáig tartó nézet- 

 eltérések a lép vérpályájáról egyszerre igen elfogadható magyarázatra 

 találtak. Mollier kimutatta, hogy a vénás hajszálér fala megszakított és 

 ennélfogva a vérkeringés intermediär. 



Az általam használt technikával szemcsés alapállomány nem volt 

 látható. A tulajdonképeni burok kötőszövetből áll, mely nem egyéb, mint 

 a lép parenchy mának retículuma. A burok reticuluma csak annyiban kü- 

 lönbözik, hogy protoplasmában dúsabb és így tömöttebbnek látszik a 

 lép reticulumánál. 



Készítményeimből kitűnt, hogy a burok oliva vagy ellipsoid alakja 

 egyáltalában nem tekinthető élesen elhatároltnak, mert a rostok folyta- 

 tólagosan mennek át a lépparenchymába vagy pulpába (1. a 3. rajzot, 

 a táblán). A hajszálérburkot az általam vizsgált fajokban gyakran rend- 

 kívül nagy s lemezes, hártyás reticulum alkotja. 



A burokban meglehetősen gyengén festődő magvakat találtam. 

 Sejthatárokat a közönséges protoplasmafestések nem tüntettek föl. Azo- 

 VdiUmn-Pikroblauschwarz-zzX azonban igen finom collagenrostokat ész- 

 leltem, melyek rendesen a sejtek határát is jelezték. Ez a lépreticulum 

 fölépítésében leli magyarázatát. A lépreticulum ugyanis kötőszövetsej- 

 tekből áll, melyek nyúlványaikkal összefüggnek és amelyekben rost- 

 hálózat vonul végig. A madárlépben is, de különösen a farkos kétéltűek 

 lépében, egészen tisztán látható, hogy a reticulum rostjai a sejteken 

 belül a protoplasmában fekszenek. Ennélfogva azokhoz a szerzőkhöz 

 csatlakoztam, akik a kötőszöveti rostokat a protoplasmás hálózatból szár- 

 maztatják. Én itt egészen azonos viszonyokra akadtam, mint HeidenhainI 

 Pikroblauscliwarz segélyével már évekkel ezelőtt a macska mesenterialis 

 nyirokmirigyeinek velőállományában. A reticulumrostocskák rendesen a 

 sejtfelület belső oldala mentén fekszenek, azért bizonyos értelemben a 

 sejthatárokat jelzik. Már Heidenhain^ említi, hogy a sejtek plasmája 

 többnyire finoman szemcsésnek mutatkozik, azonban «jobb megtartás 

 mellett finoman hálózatosnak vagy alveolásnak». Több, mint valószinű, 

 hogy a szerzők szemcsés állománya erre vezethető vissza. A reticulum 

 rostjainak vastagsága a különféle állatfajokban különböző, amint erre nem- 

 régen Moi.i.iER (1911) mutatott rá, A vastagabb rostok bizonyos önálló- 

 ságra tesznek szert és felületes szemlélésnél egészen csupaszoknak lát- 

 szanak. Különböző állatokon végzett kutatások azonban arra az ered- 



' Heidenhain, M., Úber Vanadiumhämatoxylin, Pikroblauschwarz und Kongo- 

 Korinth. — Zeitschr. f. wiss. Mikroskop. Bd. 25, 1902. V. ö. a Icjebb id. munkát is. 

 2 Heidenhain, M., Plasma und Zelle. II. Lief. Jena, 1911, p. 1054. 



