204 BITTERA G^■ULA 



esetek leírását találjuk. Alkalmam lesz a két szerző kitűnő megfigyelései- 

 ből részleteket még többször említeni. 



Ha már most az elfogyasztott tápláléknak a haszon és kár szerinti 

 eloszlását vészük figyelembe, a következő eredményekhez jutunk: 



Az általam megvizsgált 51 héja gyomrában 63 drb különféle állat 

 és egyszer növényi maradvány volt. Az elfogyasztott állatok 62-26o/o 

 hasznos, 33"980/o káros és 3-66o/o gazdaságilag közömbös volt. 



Hennicke (11) számításai szerint a Rörig, Rey, Rzehak, Chernél és 

 Eckstein által megvizsgált 22Q héja gyomrában óSO/o hasznos, ISo/o káros 

 és 140/0 közömbös állat találtatott. 



A héja a legvakmerőbb ragadozómadarunk. Míg a sólyom csak a 

 levegőben fogja el zsákmányát (Rörig és Nesnera^ vizsgálatai alapján 

 kivételesen a földről is), addig a héja mindenhová oda tud férkőzni. Nincs 

 előtte menedéke a bozótba vagy az erdőbe menekülő madárnak, a szántó- 

 földön vagy mezőn meglapuló nyúlnak és más apró emlősnek. Sőt még 

 a víz színéről is elrabolja az úszó madarat. 



A héja vadászati módja is egész különleges. Az erdőszéleken vagy az 

 egyedül álU) kisebb facsoportokban egy lombos fa koronájában a közé- 

 pen fekvő ágak közt, sohasem a fa csúcsán, elbújva leselkedik zsákmányára. 

 Órákig látni őt így figyelni és ha áldozatát észreveszi, villámgyorsan ront 

 arra. 



Más alkalommal, kivált a téli hónapokban a szántóföldek és mezők 

 felett, de különösen az erdők mentén alacsonyan repülve cserkészik. 

 Röpte rövid szárnyai dacára is gyors. Kevés számú, de annál kiadóbb 

 és egyenletes szárnycsapásokat téve kalandozza be a környéket. A nap 

 minden szakában vadászgat. Még a déli órákban is, midőn a legtöbb 

 madár megpihen, nincs tőle biztonságban az apróbb állat. Általában elő- 

 vigyázatos madár, de egyes esetekben, különösen ha éhség gyötri, a leg- 

 nagyobb vakmerőséggel és meggondolatlansággal ront zsákmányára. 

 Számtalan esetet említenek a vadászlapok, hogy a vadász elől rabolja el 

 a lelőtt vagy megsebzett vadat. A baromfiudvarokban végzett dolgaira 

 meg valószínűleg mindenki tud említeni példát. Megjelenésekor a mada- 

 rakat halálos félelen fogja el, úgy hogy gyakran mintegy megdermedve, 

 érzékeiktől megfosztva ülnek egy helyen és csak a rabh) karmai közt 

 nyerik vissza öntudatukat. Ha sikerült a kiszemelt áldozatot megkaparí- 

 tani, ami rendesen be is következik, azzal a közeli erdőbe, facsoportba 

 vagy legalább is bozótba húzódik vissza. Miként falja fel a zsákmányolt 

 madarat, arról Baer és L/ttendörfer közölnek érdekes megfigyeléseket, 

 melyek eredményét a következő sorokban foglalják össze: «A mell és 

 fej képezik a támadás első pontjait. A hasi oldalt kissé megkopasztja, 



' Aquila Tom. XIV. 1907, pag. 318. 



