PETÉNYI J. SALAMON I EVEI. EI 353 



kézirat kiadását már Petényi életében hátráltatták s azok tragikus sorsát 

 előkészítették. 



Fájdalmas megdöbbenéssel olvassuk belőle, hogy már 183Q-ben, 

 tehát 16 évvel szerzőjük halála előtt, készen volt hét oly madárfaj mono- 

 graphiája, melyek némelyike, mint a Totanus stagnatUis Bechst. és a 

 Hj^'d rodivi id on l{vbiida (Pall.) időközben már nálunk is oly ritkasággá 

 vált, hogy az akkori madárböségben végzett gondos észleletek ma már 

 semmi áldozat árán sem volnának megismételhetők. 



És készültek a szinezésre szánt kőnyomatú rajzok, a tojások, a 

 pelyhes- és fiókatollazatok sorozatai, bizonyára azzal az aprólékos gond- 

 dal, mely Petényi minden munkáját jellemezte. 



S ime, ebben van a szomorú vég csirája! Petényi, bár a legfonto- 

 sabb feltétel, a kiváló formaérzék megvolt benne, nem volt rajzoló 

 tehetség. Mások kezére szorul s ha a rajzokat sikerült is megelégedésére 

 elkészíttetnie, a sokszorosítást súlyos akadályok hátráltatták. A küzködésbe 

 belefáradva, elejti a hét monographia egységes kiadásának tervét. Az 

 ábrák további sorsa ismeretlen, mert NAUMANNnak e levelekre adott 

 válaszai, pótolhatlan kárunkra, mind elvesztek. A kéziratok sorsát már 

 annál inkább ismerjük. Petényi, bár időközben súlyos betegség gyötörte 

 s nyilván munkaerejében is bénította, törhetlenül ragaszkodott ahhoz, 

 hogy munkájának gyümölcse a magyar kultúrának váljék kincsévé. 

 Hallani sem akart BALDAMUSnak 1853-ban felajánlott segítségéről, arról 

 a tervről, mely szerint azok a Németországban oly magasra értékelt 

 észleletek a «Naumannia» lapjain kerültek volna köztudatba. Két év 

 múlva pedig elragadta őt a korai halál. 



így történt, hogy abból a hét monographiából csupán egyetlen 

 egynek tisztázott kézirata maradt fenn, a pásztormadáré (Pastor roseus L.), 

 mely a hagyaték töredékének feldolgozásánál mintául szolgált. Az ábrák 

 közül pedig szintén csak a gólyatöcs (Himantopus riifipes Bechst.) itt 

 bemutatott egyetlen képe került elő újabban. Ez sem eredetiben, hanem 

 sérült levonat alakjában, a denevérekről szóló kézirat egyik lapjára ragasz- 

 tottan. Szerzőjét sem ismerjük, mert a sérülés is épen a kép alsó szélén 

 van, hol a rajzoló névaláírását találhattuk volna. Csupán annak az említett 

 unokaöcsnek a nevét sikerült kikutatnom, aki az ábrák színezésében 

 segédkezett egy ideig. Petényi életben lévő unokaöccsének, Dr. Tauscher 

 BÉLA udvari tanácsosnak közlése szerint az illető Hahn Antal volt, aki 

 utóbb mint festőművész Olaszországba került és ott is halt meg. 



Minden egyebet homály borít. Azt is, minő lelki vagy anyagi 

 akadályokon múlott, hogy Petényi a már 1839-ben elkészült monogra- 

 phiákat 16 hosszú esztendő alatt sem volt képes kiadni? — és sok hasonló 

 kérdést, melyet a veszteség fájdalma vettet föl velünk. 



A négy levél, mely a nem közérdekű részek csekély kihagyásával 



Aquila. 23 



