IRODALMI ISMF.RTETESHK 385 



Ehelyett a levegő-áram hosszúkás pikkelyekkel fedett ernyőt fejleszt az 

 alsókar hátsó széle és a hosszú farok oldalai körül. 



A levegőt hasítva, a külső pikkelyek széle szarúszálakra bomlott 

 fel, mígnem kialakultak a tollak. A végtagok és a fark tollazata azután 

 az egész testre kiterjedt. 



Az ekként levezetett Proavis koponyáját a 212. képen reconstruálta 

 Heh MANN, az egész hypothetikus csontvázat a 213. képen, magát a ma- 

 darat pedig a 215. képen adja. 



Bizonyára sokan várják nagy érdeklődéssel Hfii.mann müvének 

 angol kiadását, amely a nyelvi nehézség kiküszöbölésével lehetővé fogja 

 tenni a kérdés megvitatását. Dr. Lambrecht Kálmán. 



Stellwaag, F., Das Flugvermögen von Arcliaeopteryx. — Naturwiss. 

 Wochenschr. Bd. XV. (N. F. XXXI.) No. 3., 1916, p. 33-40. Figgs 10. 



Szerző a legrégibb eddig ismert madár vázrendszerének és főleg 

 mellső végtagjának és farktájának ismertetése után azokhoz a búvárok- 

 hoz csatlakozik, akik az Archaeopteryx-ti rossz repülőnek tartják. Repü- 

 lési képességének fokára a szárnyfelület geometriai elemzéséből követ- 

 keztet. De Lucv-nak (1865), MÜLLENHOF-nak (1885) és BARNiCKEL-nek 

 (1Q14) a repülő állatok testsúlya és szárnyfelülete közötti viszonyt kutató 

 vizsgálatai alapján arra az eredményre jut, hogy az Arcliaeopteryx «vitorlá- 

 zási képessége» (Segelvermögen) rendkívül kicsiny volt és leginkább a 

 kis vöcsökéhez, a fogolyéhoz, fácánéhoz vagy császármadáréhoz hasonló. 



Repülés-fiziológiai vizsgálatain kívül egyéb méréseket is végzett 

 a szerző és azt találta, hogy az Archaeoptetyx lábának váza méreteiben 

 nagyon hasonlít különböző recens valódi tyúkokéhoz (Phasianidae), 

 a fajdokétól azonban lényegesen különbözik. Valószínűnek tartja, hogy 

 az Archaeopferyx, úgy mint a valódi tyúkok, inkább a szabad mezőn 

 vagy bokrosokban tartózkodott, semmint a fák koronái között. (A recon- 

 structiók rendesen utóbbi módon tüntetik fel.) Szerző az Archaeopteryx-t\ 

 fogoly- vagy fácánnagyságúnak és hasonló életmódot folytató, de gyen- 

 gébb repülőnek tartja. SiELLWAAG-nak ez a nézete lényegileg megegye- 

 zik Oerstäcker (1887) és Abel O. (1911 és 1912) felfogásával. 



Dr. Lambrecht Kálmán. 



Killermann, S., Die ausgestorbenen Maskarenenvögel. — Naturwiss. 

 Wochenschr. Bd. XIV. (N. F. XXX.) 1915, No 23, p. 353-360, No 24. 

 p. 369—378. 15, részben újonnan felfedezett rajzzal. 



Szerző a Mauritius, Bourbon és Rodriguez szigetekről a történeti 

 idők folyamán kihalt hires madarak történetét és maradványait írja le 

 érdekes tanulmányában, amelyet becses irodalmi adatok és illusztrációk 

 kisérnek. Behatóan szól 1. a dodóról (Didus ineptus L) és pedig úgy az 



Aquila. 



25 



