402 KISKBFí KÓZI.F.MKNVEK 



jek föl egy nagyobb karavánt. Szerencsémre a dolog azonban még's 

 csak sikerült. Megkaptuk az ulákat és hivatalosan Dawo-\g utaztunk, 

 ahova 7 nap múlva értijnk el. Itt azután kijelentettem a hivatalnoknak, 

 hogy én minden körülmények között tovább utazom Batang felé, akár 

 ad ulákat és kíséretet, akár nem, mert nincsen semmi joga ahhoz, hogy 

 engem föltartóztasson. Van jó fegyveren] és három lovam a legszüksé- 

 gesebb podgyász szállítására, én és az embereim pedig majd gyalog- 

 szerrel megyünk tovább. Sokkal erősebb eltökélést mutattam, mint ameny- 

 nyivel tényleg rendelkeztem, mert hiszen hátaslovak nélkül csak nem 

 tehettem volna meg az óriási utakat ezekben a rettenetes magasságok- 

 ban. Ó vele azonban el tudtam mindezt hitetni s így mégis kaptam 

 ulákat, igaz, hogy nem hivatalosan s ezért kíséretet már nem adott. 

 Bizonyára arra gondolt, hogy még sokkal ferdébb helyzetbe juthatna, 

 ha fenyegetésemet beváltva csakugyan gyalogszerrel indulok az ország 

 belsejébe, ami itt nagy kockázattal jár. Megadtam neki az igazolványt 

 arról, hogy ő mindent megtett szándékom megmásítására s hogy ezért 

 felelősség őt nem terheli. Ez természetesen nem mentette őt meg attól 

 az orrtól, amit a főnökétől kapott, de utóvégre ezzel én már nem törőd- 

 hettem, nálam a fődolog a tudomány volt. Ugyanilyen módon erősza- 

 koltam ki a továbbutazást Drangu (Csang-gii) , Oanse (Kanzego) és 

 Boei városokban és 30 napi majdnem szakadatlan lovaglás után ezen az 

 úgynevezett északi országúton elérkeztem Batang-bsL, mely a felső 

 Yangcse közelében fekszik. Útközben alig kaptunk élelmet s nagyon 

 nehéz volt szegény agyonstrapáit lovaim számára takarmányt szerezni. 

 Az úgynevezett déli országút, amely Litang-ow át vezet Bata/ig-ba, rövi- 

 debb ugyan, de a hadiállapot miatt el volt zárva s ulákat ott még sok- 

 kal nehezebben lehetett volna kapni. 



Ha az ember egyszer túl van a Tatszienlu környékén lévő hágó- 

 kon, melyek kivétel nélkül 4000 méternél magasabbak, akkor néi)rajzi, 

 állattani és növénytani szempontból már Tibet-ht jutott s néhány nap 

 után már olyan Tibet-be ér, amelynél hamisítatlanabbat még Lhassa 

 vagy Sigacze sem nyújthat, amint azt kérdésemre mindenki megerősí- 

 tette, aki Z.//ûssû-ban járt, így többek között a tolmácsom is. Augusztus 

 27-én tehát elérkeztem Batang-ba, ahol az amerikai misszió orvosa, 

 DR. Shelton és a misszió többi tagjai rendkívül kedvesen fogadtak. Ez 

 a legtávolabb eső helyek egyike, ahol még fehér ember található s 

 igazán jól esett megint egy kis civilizáció az utazás sok nélkülözései 

 után, amikor iídzsumbay» volt a főételünk s a mosakodás a ritkább fény- 

 űzéshez tartozott. 



Amikor már egyszer Batang-bim voltam, természetesen még foko- 

 zódott az étvágyam s a közelebbi környéken végzett kutatások után 

 újra tovább akartam menni, egészen a jelenleg már teljesen független 



