KLEINERE MITThll.UNGEN 407 



fringilla mandelli und nificollis) und Podoces hiimilis. Auch den tibe- 

 tischen Acanthis flavirostris und — das ist wohl ganz neu — einen 

 Pctronia fand ich hier. Der Himalaya-Kolkrabe, Gänse- und Lämmer- 

 geier, besonders letztere, waren gemein, ebenso in den Hociigebirgen 

 oberhalb 5000 Meter Tetraopliasis henrici zusammen mit den Wildscha- 

 fen (nahur). Scliwarzspeclite nicht selten, auch zwei Tridactylus fiincbris 

 gescholten. Rotschenkel und Flußscescliwalben brütend mit Rostgänsen. 

 Alpendohlen seltener als Alpenkrähcn. Im Ht-rbst ziehen Phoenicopteriis 

 erythrogastra grandis, Pratincula insignis, Schafstelzen, Ran bw ärger, 

 Wildgänse und Enten, Bleßhiihner, Kibitze und Säbelsclinäblcr durch 

 mit Buteo ferox und Würgfalken (leider niclit erlegt). Ein Uhu, im 

 Innern erlegt, ebenso eine Brachschwalbe, Antlius campestris geschossen. 

 Was ist das? In den Hochlagen von 4000 bis 6000 Meter Montifringilla 

 brandii, Eremophila, Prunella rubeculoides, fulvescens und collaris, Car- 

 podacus rubicilla. Säugetierwelt nicht sehr reich. 



Jetzt sind wir in Peking eingetroffen, wo wir im deutschen Lager 

 bei der Gesandtschaft wohnen. Man fühlt sich hier wie in einem ganz 

 anderen Lande, das mehr mongolisch als chinesisch anmutet. Die Stadt 

 imponiert durch ihre ungeheuren Anlagen, ist aber bei ihrer unglaub- 

 lichen Ausdehnung eintönig. Umgebung öde. Wetter kalt, alles in Reif, 

 Schnee wenig. 



Wenn es nicht anders geht, nehme ich eine Lehrerstelle an der 

 deutschen Schule Tientsin an, bis zum Ende des Krieges, möchte aber 

 auf jeden Fall noch etwas von der Tierwelt Nordchinas kennen lernen, 

 wozu man in die Berge Shansis oder des Nordens gehen muß. 



A bölömbika alakoskodása. Hogy az alakaskodó madarak a meg 

 nem felelő környezetben is próbálnak élni ezzel a velükszületett viselke- 

 désükkel s kisebb mértékben még hasznát is vehetik, arra nézve egy 

 igen érdekes példát láttam a bölömbikánál (Botaurus stellaris). 



1915. ápr. 2-án kora reggel a mezőkövesdi temető egyik magasabb 

 akácfájának a tetején már messziről észrevettem egy különös sárgás- 

 barna alakot, melyet először nagyobb távolságból valami szél által oda- 

 hordott rongydarabnak néztem, de 2—300 lépésről már távcsövemmel 

 felismertem, hogy az egy alakoskodó bölömbika. 



8—10 m. magas akácfa volt ez. Koronája, azaz most a száraz 

 gallyai fent kissé laposan terjeszkedtek szét s a madár egyik ilyen víz- 

 szintes vastagabb gallyon ült, csőrét függőlegesen az ég felé tartva. 

 Körülte kopár gallyak voltak, így a környezetbe egyáltalán nem olvad- 

 hatott bele, de a mozdulatlan madár egyáltalán nem úgy festett, mint 

 egy madár és gyakorlatlan szem feltétlenül egy darab sárga rongynak 

 tartotta volna, még közvetlen a fa alól is. Nem látszott a feje, hanem 

 csak egy felfelé álló sárga cövek hegyesedő véggel; lábai szintén nem 



