KLEINERE MITTEILUNGEN 411 



Európa nagyszámban ismert pleistocacnkorú faunái közül egyikben 

 sincs még kimutatva az ázsiai steppéknek ez a tipusos madara. 



A pilisszántói postgiaciális baloldali Sy/rhaptcs-csüá hossza 22 mm.; 

 a rendelkezésemre álló recens példányé 21 mm. 



A madár, mint a levegő ura, éltető eleménél és élete módjánál fogva 

 sokkal kevésbbé alkalmas zoogeografiai következtetésekre, elterjedési 

 határok megvonására, mint bármely más, lassabban mozgó, a röghöz 

 kötött gerinces. 



Gyors helyváltoztatásának köszönheti a madár, hogy elemi csapások, 

 árvíz, jégverés, vulkánikus kitörések, homokförgetegek elől legtöbbször 

 elmenekülhet, míg a földhöz kötött emlős, hüllő és kétéltű ott pusztul. 

 Innen van az is, hogy a pleistocaent megelőző időkből oly kevés madár 

 maradványait őrizte meg a föld méhe. L. H. Miller kaliforniai lelete, aki 

 Rancho la Brea negyedkorú aszfaltjában egy helyen harminchárom szirti 

 sas (Aquila chrysaetiis) maradványait találta meg, nyilvánvalólag katasz- 

 trófa áldozatait, a palaeo-ornithologia történetében példátlanul áll.i 



A fossilis madárleletek nagy zöme éppen a madarak csekélyebb 

 zoogeografiai jelentősége miatt sokáig kevés figyelemben részesült. 

 MiLLER-nek Kalifornia pleistocaen aszfaltjából publikált páva-lelete (Pavo 

 califoniicus Mill.) 2 azonban egy csapásra fölkeltette a búvárok figyel- 

 mét a fossilis madármaradványok iránt; hogyne, hiszen eddig úgy 

 tudtuk, hogy a pávák kizárólag az óvilágra szorítkoztak. 



Jelentőségében, becsében ezzel egyenértékű lelet a pilisszántói 

 Syn'liaptes-QsM, a pusztai jellegű steppék talpastyúkjának első fossilis ma- 

 radványa, nemcsak mert szélsőségesen jellegzetes steppe-lakó — amelyet 

 már sokan és régen ^ vártunk a pleistocaenből — de azért is, mert 

 egy újabb és jelentős bizonyítéka a magyar alföldi pusztai fauna keleti 

 származásának. Dr. Lanibreclit Kálmán. 



Der erste fossile Rest des Steppenhuhnes (Syrrhaptes paradoxus Pall.) 

 Prof. Dr. h. Gadow, einer der hervorragendsten Anatomen unserer Zeit, 

 schrieb in seinem im «Museum of Zoology» zu Cambridge am 3. Feber 

 datierten Brief an mich folgenderweise: «Eigentümlich, daß (in den pleisto- 

 cänen Faunen) Syrrhaptes nicht gefunden ist, überhaupt kein echt 

 asiatischer Vogel.» Wenn wir an die bisher bekannten Säugetierfaunen 

 des mitteleuropäischen Pleistocäns denken, in welchen eine große Menge 

 echter asiatischer Tiere konstatiert wurde, so ist das wirklich eigentümlich. 



Vor kurzer Zeit bearbeitete ich mit Dr. Theodor Kormos die 



' Miller, L. H. Teratornis, a new avian genus from Rancho la Brea. Univ. of 

 California Pubi. Bull, of the Dep. of Geology. Vol V. No 21. 1909, p. 306. 



2 Miller, L. H. Pavo californicus, a fossil Peacock from the Quaternary Asphalt 

 Beds of Rancho la Brea. Ibid, vol V. No 19. 1909, p. 285-289. V. ö. Abel, O., Grund- 

 züge der Palaeobiologie der Wirbeltiere. Stuttgart 1912, p. 22. 



