416 KISEBB KÖZLEMÉNYEK 



Vom 15-teii Sept. bis 15-teii Okt. ziehen die Reiher wieder ab. 

 Der Zeitpunkt wechselt aber je nach Eintritt, der ungünstigen Witterung, 



Die horsttragenden Fichten stehen um einen runden Teich herum, 

 die Erlen hingegen längs eines Baches. Die ganze Kolonie ist IV2 Kim. 

 vom Oltflusse entfernt. 



Es wäre ein besonderes Interesse heimischer Ornithologie, wenn 

 sowohl diese Kolonie, als jene im Parke des Schlosses von Felek, wo 

 sich etwa rund 50 Horste befinden, gegen Abschuß (ausgenommen für 

 Museen und Anstalten) geschützt werden würden. 



Der Schaden, welcher durch diese Vögel verursacht wird, ist. ein 

 verhältnismäßig sehr geringer, da die angrenzenden Gewässer des Fluß- 

 gebietes des Oltflusses meist minder edle Fische führen, die ihres gerin- 

 gen Wertes wegen nicht in die Wagschale fallen. 



Indem ich das Augenmerk der Ornithologischen Centrale auf diese 

 beiden Naturdenkmäler des Olttales lenke, hoffe ich, das durch regel- 

 mäßinge Beringung der dort ausgebrüteten Jungen mehr Licht über das 

 Leben und die Zugsrichtungen dieses interessanten Vogels kommen wird. 



August \. Spieß. 



Hogyan fog a vándorsólyom emlősállatot? Az Aquila 1Q06. évi köte- 

 tében (207. oldal) számoltam be először a Simonkai-hegységben levő ranki 

 sziklákon fészkelő vándorsólymok fészkeinél tett megfigyeléseimről. Az 

 új és érdekes itt az volt, hogy a fészkeknél levő ^szemétdombon» ürge 

 azaz emlős maradványokat találtam. 



Ez volt tehát az első pozitiv adat arra nézve, hogy a vándorsólyom 

 emlős állatot is zsákmányol. A madártan klasszikusainak a megfigyelései 

 szerint ugyanis a vándorsólyom csak repülő állatot képes elfogni, mert 

 a zsákmányra való lecsapása oly heves, hogy a földön összezúzná 

 magát. 



1907-ben és a rákövetkező esztendőkben is mindig találtam a fész- 

 keknél ürgemaradványokat, azaz köpeteket ürgcszőrből és koponyákat. 

 Sokat leskelődtem utánuk, hogy megfigyelhessem az ürgefogásukat, de 

 sohase sikerült. Miután azonban azt sokszor láttam, hogy a sólymok az 

 ürgelakta terület felett alacsonyan át-áthúznak, már akkor valószinúnek 

 tartottam — s ezt az Aquila 1907. évi kötetében (317. oldal) közöltem 

 is — hogy ily csekély magasságból, 1—2 m.-ről, csapnak le a meg- 

 lepett ürgékre s így zúzódást sem szenvedhetnek. 



Hogy az ürgelyukak mellett leselkedve, «rövid fclröppenéssel» fog- 

 nák el a kibújó ürgét, azt teljesen kizártnak tartottam mindenkor. Az 

 ürge ugyanis a kibújáskor először csak a fejét dugja ki, még azt is csak 

 nagyon óvatosan s ha valami gyanúsat lát, rögtön vissza is kapja s így 

 akármilyen gyors legyen a sólyom mozdulata, mégis csak elkésik. 



Az 1914-iki háborús esztendőben azután alkalmam nyílott meg- 



