a motor — nicllizoni — egy adott faj röpii- 

 léséhez ? hogyan változik a rokon fajok soro- 

 zatában, hogy alakkört jellemezzen? 



Hogyha azt kérdjük, mi rendeltetése van 

 a repülésnek a madárra és a madár által a 

 természetben, azonnal a fejlődés sorozatai 

 előtt állunk, a mely — csak mostkori for- 

 mákat véve is, — azokkal kezdődnek, a me- 

 lyek nem tudnak röpülni, mint : a kivi, a 

 casuar, a striiez s a mely sorozatok a leg- 

 jobb röpülőkön át a még máig is megfejtet- 

 len „vitorlázó" repüléshez — Segelflug — 

 vezetnek át. És hogy ha azután — zónánk- 

 ban maradva - azokat a fajokat veszszük 

 szemügyre, a melyek az évszakok folyamá- 

 ban helyüket változtatják — eljutva az egyen- 

 lítőn túli tájakra is — így a „természet ház- 

 tartásában" behatásukat cserélik, akkor szük- 

 ségképpen arra a végső következtetésre kell 

 jutnunk, hogy a madarak repülésének tanul- 

 mányozása, úgy, a mint az a szervezetben 

 tükröződik és lényeges része szerint hivatva 

 van, hogy biológiai tekintetben az ornitholo- 

 giának lényeges része legyen; sőt kell hogy 

 legyen, még csak most következik. 



A nyomban szembeszökő különbségek és 

 fokozatok úgy, a mint a röpülésben, mint 

 mozgásban nyilatkoznak, azoknak biológiai 

 jelentősége a madárvilágban specziális tanul- 

 mányt igényelnek, a melynek meghatározásai 

 hivatva vannak arra, hogy éles világosságot 

 vessenek a madárra s szervezetének változa- 

 tossága révén az abban kifejezett biológiai 

 jelentőségére a jelenségek sorában, a mi a 

 tudományra nézve legfőbb érdekkel bír. 



Nincs érdekesebb, mint például a mi nap- 

 pal röpülő négy fecskefajunkat, tehát a füsti 

 fecskét (Hirundo rustica), a molnárfecskét 

 (Chelidonaria urbica), a parti fecskét (Clivi- 

 cola riparia) és a kazári fecskét (Micropus 

 apus), a melyek Alföldünk némely környékén 

 gyakran egy időben röpülnek, a röpülésre 

 nézve pontosabban megfigyelni. A füsti fecske 

 nyilaló, gyakran közvetlenül a földszínhez 

 igazodó röpülése, mely csak néha mutat kis 

 emelkedést — a préda elragadása ; a rövi- 

 debb vonalakban, néha verdeső röpülése a 

 molnárfecskének; a rövidebb vonalakból álló, 

 néha keringő röpülése a parti fecskének ; 

 végre a kazári fecskének sajátos a szárny- 

 alkotásból eredő, szinte villanva nyilaló röpii- 



Spezies gestaltet'? wie es sich in der Reihe der 

 unterscheidbaren verwandten Arten abändert 

 und damit einen Formenkreis charakterisiert? 



Wenn wir die Frage aufwerfen : welche 

 Bestimmung der Flug für den Vogel und 

 durch den Vogel für die Natur hat, dann 

 stehen wir sofort vor der Reihe der Entwicke- 

 lung, welche - - bloss die rezenten Formen 

 genommen — mit jenen Formen beginnt, die 

 überhaupt nicht fliegen können, wie Aptéryx, 

 Casuarius, Struthio und über die besten Flie- 

 ger hinweg zum — auch heute noch undefi- 

 nierbaren — ■ Segelflug hinanreicht. Wenn wir 

 dann in logischer Folge — und in der eige- 

 nen Zone verbleibend — jene Arten betrach- 

 ten, die im Laufe der Jahreszeiten ihren Stand- 

 ort — selbst durch Wanderungen bis in trans- 

 äquatoriale Gebiete — verändern, mithin ihre 

 Einwirkung im „Haushalt der Natur" abwech- 

 selnd übertragen, so müssen wir notwendiger- 

 weise zu dem Schlüsse gelangen, dass das 

 spezielle Studium des Fluges der Vögel, wie 

 er sich in den Orgauen spiegelt und in bio- 

 logischer Beziehung ein wesentlicher Teil 

 der Ornithologie werden soll, ja werden muss, 

 von nun au erst zu erfolgen hat. 



Die sofort ins Auge springenden Unterschiede 

 und Stufenfolgen im Fluge als Bewegung und 

 die biologische Bedeutung derselben in der 

 Vogelwelt, erheischen ein spezielles Studium, 

 dessen Feststellungen berufen sind ein schar- 

 fes Licht auf den Vogel und durch die Mannig- 

 faltigkeit reiner Organisation endlich auf die 

 darin ausgesprochene biologische Bedeutung in 

 der Reihe der Erscheinungen zu werfen, was für 

 die Wissenschaft von höchster Bedeutung ist. 



Nichts Interessanteres gibt es, als z. B. 

 unsere vier, bei Tage fliegenden, bzw. jagen- 

 den Schwalbenarten, also Rauchschwalbe — 

 Hirundo rustica — , Mehlschwalbe — Cheli- 

 donaria urbica — , die Uferschwalbe — Oli- 

 vicola riparia — , endlich der Turmsegler — 

 Micropus apus — , welche an gewissen Ört- 

 lichkeiten unseres Tieflandes oft zu gleicher 

 Zeit fliegen, auf den Flug hin genauer zu 

 beobachten. — Der dahinschiessende, oft 

 knapp über dem Boden führende Flug der 

 Rauchschwalbe, der nur manchmal eine kurze 

 Erhebung zeigt — den Moment des Ergreifens 

 der Beute — ; der durch Flattern unterbrochene 

 in kürzeren Linien führende Flug der Mehl- 

 schwalbe; der aus kurzen Linien, auch Krei- 



