J41 



Hazai ragadozó madaraink gyomor- 

 és köpettartalom-vizsgálata. 



II. Baglyok. 



Irta : Dr. Greschik Jenő. 



A baglyok különleges testalkata, furcsa 

 huhogó hangja, főleg pedig rejtett életmódja 

 mindmegannyi tulajdonság, mely a nagyon 

 is könnyen babonára hajló nép lelkivilágát 

 ősidőktől kezdve sajátságos, kísérteties kép- 

 zetekkel tömte meg. Az indogermán mytho- 

 logia tele van ilyen képzetekkel, a bagoly a 

 rossz fogalma. A Rigveda az éjjel járkáló 

 szörnyeteget khargalâ-hoz hasonlítja, a mi 

 A. de Gübernatis l szerint bagoly ; a Panca- 

 tantra a baglyot a halál istenéhez hasonlítja, 

 a Mahâbhârata-b&n a gonosz szellem olyan, 

 mint a bagoly. Csekély eltérés a mythologiai 

 képzettől van a felfogásban a görög és római 

 természetbúvároknál, pl. Plinius 3 a rómaiak 

 legnagyobb természettudományi írója ezt írja 

 a búimról : „A huhu valóban vészthozó madár, 

 különösen egész államokra nézve rossz omen, 

 éjjeli rémkép, mely borzasztó, megközelít- 

 hetetlen pusztaságokon lakik, a hangja nyögés, 

 nem éneklés. Ha egyszer városban vagy egy- 

 általában nappal mutatkozik, akkor megjele- 

 nése borzasztó szerencsétlenségre vall. De 

 több esetről tudok, mikor magánházakon ült, 

 anélkül hogy valaki ezért életével lakolt volna. 

 Sohasem repül oda, a hova akar ; mert a 

 sors irányítja röptét. Sextus Palpelius Hister 

 és Lucius Pedanius konzulsága alatt egy buhu 

 a kapitolium szentélyébe repült és a várost 

 e miatt czeremóniákkal és áldozatokkal meg 

 kellett tisztítani". Columella de re rust. 3 10, 

 348 olvashatjuk : „Amythaon fia (Melampus, 

 orvos és jós), ki sokat tanult Chiron-tól, fedezte 

 fel a mesterséget, a villámot az épületektől 

 azáltal elhárítani, hogy azokon baglyokat feszí- 

 tett keresztre". Ezt fontos leszögezni a madár- 

 védelem szempontjából is, mert ezzel a babo- 

 nával helylyel-közzel még a XX. században is 

 találkozunk. Nem lehet feladatom e helyen 

 továbbra is követni a régebbi természetbúvárok 

 élénk fantáziájáról tanúskodó idevágó iratait, 



1 Die Thiere in der indogermanischen Mythologie. 

 Leipzig, 1*74, pag. 526. 



- II. 0. Lenz: Zoologie der alten Griechen und 

 Römer. Gotha. 185i>, pag. 291 után idézve. 



3 U. o. pag. 293. 

 Aquila XVIII. 



Magen- und Gewölluntersuehungen 

 unserer einheimischen Raubvögel. 



II. Eulen. 



Von Dr. Eugen Gtbeschik. 



Die eigenartige Körperform der Eulen, 

 ihre eigentümliche Stimme, ganz besonders 

 jedoch ihre verborgene Lebensweise sind 

 lauter Ursachen, geeignet die leicht zum Aber- 

 glauben neigende Gedankenwelt des Volkes 

 seit den ältesten Zeiten mit eigentümlichen, 

 gespensterhaften Vorstellungen zu bereichern. 

 In der indogermanischen Mythologie finden 

 wir eine Menge derartiger Vorstellungen. 

 Der Rigveda vergleicht das in der Nacht 

 umherwandelnde Ungeheuer mit einer Khar- 

 galâ, was nach A. de Gübernatis 1 eine Eule ist; 

 im Pancatantra wird die Eule mit dem Gott 

 der Toten verglichen ; im Mahâbhârala ist 

 der Geist des Bösen ebenfalls mit einer Eule 

 verglichen. Von der mythologischen Auifassung 

 wenig verschieden ist die der griechischen und 

 römischen Naturforscher. Plinius,'- 2 der grösste 

 Naturforscher der Römer, sagt über den Uhu: 

 „ Der Uhu ist ein wahrer Unglücksvogel, na- 

 mentlich für ganze Staaten von abscheulicher 

 Vorbedeutung, ein nächtliches Scheusal, das 

 schauerliche, unzugängliche Einöden bewohnt, 

 und eine Stimme hat, die stöhnend, nicht 

 singend klingt. Sieht man ihn einmal in Städten 

 oder überhaupt am Tage, so deutet seine 

 Erscheinung auf ein fürchterliches Unglück. 

 Doch weiss ich mehrere Fälle, wo er auf 

 Privathäusern gesessen hat, ohne dass jemand 

 deswegen ums Leben kam. Nie fliegt er, 

 wohin er will ; denn das Schicksal lenkt 

 seinen Flug. Unter dem Konsulat des Sextus 

 Palpelius Hister und Lucius Pedanius flog 

 ein Uhu bis ins Allerheiligste des Kapitols und 

 die Stadt musste deswegen durch Cerimonien 

 und Opfer gereinigt werden" . In Columella de 

 re rust:'' 10, 348 ist zu lesen: „Der Sohn des 

 Amythaon (Melampus. Arzt und Weissager), 

 der viel von Chiron gelernt, habe die Kunst 

 erfunden, den Blitz von Gebäuden dadurch 

 abzuhalten, dass man Eulen daran kreuzigte". 



1 Die Thiere in der indogermanischen Mythologie. 

 Leipzig, 1874, pag. 526. 



- II. Ö. Lenz : Zoologie der alten Griechen und 

 Römer. Gotha, 1856, pag. 291. 



1 Ibid. pag. 293. 



18a 



