191 



mert azok egy része - köztük cserebogai 

 pajorok, tücskök stb. kemény mandibular is 

 — a bélcsatornába kerülve, az ürülékben 

 található csak fel. Nem is szólva sok oly lágy- 

 boríi rovarról, a mely csaknem nyom nélkül 

 vagy csak felismerhetetlen maradványok hátra- 

 hagyásával tűnik el a gyomor puhító és zúzó 

 hatása alatt. A köpetek gyűjtésének mégis 

 igen nagy előnye van abban, hogy egyetlen 

 madár feláldozása nélkül is, a rovarevőknél 

 az időjárás befolyását is feltüntető gazdag 

 adatsorozattal szolgál. Ez pedig az illető 

 madár életmódjának egyidejű tanulmányozása 

 mellett, táplálkozásának s így gazdasági szere- 

 pének is sokkal hűbb képét nyújtja, mint a 

 talán minden elnyelt alkatreszt feltüntető, de 

 csak egyszeri táplálkozásról számot adó gyo- 

 mortartalom. 



A ragadozók, különösen pedig a bagoly- 

 félék köpeteinek gyűjtése már régóta szélté- 

 ben történik és javarészt ennek köszönhető, 

 hogy madaraink közül éppen a bagolyfélék táp- 

 lálkozása van leginkább felderítve. A rovarevők, 

 különösen az apróbb fajok táplálkozásának ily 

 módon is tökéletesített vizsgálatában azonban 

 még nagyon el vagyunk maradva. 



Már pedig hogy az utóbbi módszer éppen a 

 madárvédelem szempontjából mily előnyös, azt 

 1905-ben Péter Vinczb nagyczenki erdész me- 

 llesében a szürke légykapó tanulmányozása 

 közben éreztem legerősebben, a midőn is sike- 

 rült az állandó megfigyelés alatt tartott madár- 

 nak lesőhelyén gyűjtött köpetekből kimutat- 

 nom, hogy a rajból szemem láttára kiválogatott 

 méhek közt egyetlen dolgozó sem volt, a 

 mennyiben a talált 40 méh alkatrészei kizá- 

 rólag herémének maradványai. 1 Tekintettel 

 arra, hogy az említett méhesben mindig csak 

 egy s valószínűleg ugyanaz a légykapó járt 

 s az is csak bizonyos napokon, teljességgel 



1 Aquila, Tora. XII. 1905. p. 331-3::4. 



rung, da ein Teil — darunter auch harte 

 Mandibola der Engerlinge, Grillen etc — 

 in den Darmtrakt gelangen, folglich nur in 

 den Exkrementen aufzufinden sind. Umso we- 

 niger ist dies der Fall bei gewissen weich- 

 bautigen Insekten, welche unter der auf- 

 weichenden und zermalmenden Einwirkung 

 des Magens fast spurlos oder bloss unbe- 

 stimmbare Reste hinterlassend verschwinden. 

 Das Sammeln der Gewölle hat demnach jenen 

 eminenten Vorteil, dass man dadurch ohne 

 auch nur einen Vogel zu opfern, eine reich- 

 haltige Datenreihe erhält, welche bei Insekten- 

 fressern auch den Eintluss der Witterungs- 

 verhältnisse vor Augen führt. Dadurch kann 

 aber, bei gleichzeitiger Beobachtung der äus- 

 seren Lebensweise, ein viel treueres Bild 

 über die Ernährung und hieraus auch über 

 die landwirtschaftliche Bolle eines Vogels er- 

 worben werden, als durch einen vielleicht 

 sämtliche aufgenommene Nahrungsteile ent- 

 haltenden, doch immerhin nur eine einmalige 

 Nahrungsaufnahme bezeichnenden Magen- 

 inhalt. 



Das Sammeln der Gewölle der Raubvögel, 

 insbesondere der Eulenarten ist schon lange 

 und vielerorts gebräuchlich und grösstenteils 

 ist es diesem zu verdanken, dass unter den 

 heimischen Vögeln gerade die Nahrungsweisc 

 der Eulen am besten bekannt ist. In der, 

 auch durch die erwähnte Weise vervollkomm- 

 neten Untersuchung der Nahrungsweise un- 

 serer Insektenfresser, besonders der kleine- 

 ren Arten, sind wir aber noch sehr weit zurück. 



Wie vorteilhaft doch diese Methode gerade 

 vom Standpunkte des Vogelschutzes ist. das 

 musste ich im Jahre 190-">. bei der Unter- 

 suchung des grauen Fliegenschnäppers am 

 Bienenhause des Försters Vinzksz Pétkr in 

 Nagyczenk am stärksten fühlen. Es gelang 

 mir nämlich damals, bei gleichzeitiger anhal- 

 tender Beobachtung des Vogels aus den am 

 Lauerplatze gesammelten Gewöllen festzustel- 

 len, dass unter den vor meinen Allien aus dem 

 Schwärme herausgefangenen Bienen nicht 

 eine einzige Arbeiterin war, indem die Über- 

 reste der gefundenen 40 Bienen ausschliess- 

 lich von Drohnen herstammten. 1 Wenn man 

 nun bedenkt, dass das erwähnte Bienenhaus 

 stets nur ein einziger, und allem Anscheine 



Aquila Ioni. XII. 1905. pag. 331—334. 



