227 



közt a 15 eletőereszen kívül: nyitott láda, 

 fára szegezett deszkaeresz, kőszegi rekeszes 

 etető, kerti lugas asztala, fára és eresz alá 

 akasztott tökhéj, verandán sodronyra akasz- 

 tott tyúhtojásnyi faveder. Utóbbit Lági.er Gyula 

 erdőtanácsos a verebek tolakodása ellen alkal- 

 mazta Visegrádon. Ezekre az ingó vedrekre 

 ugyanis csak czinegék jártak, verebek nem. 

 Tapsony M. (Zilah) a hasonló czélból l / s m-nyi 

 czérnára akasztott faggyút a nyaraló padlá- 

 sán helyezi el, hol a czinege rendesen fel- 

 keresi s zavartalanul fogyasztja. Egy helyen 

 végül — Sipob A., Körmend — az olvasztott 

 madárkalácscsal leöntött fenyűfa is szerepelt. 



Az éleimül adott zsiradékok olajos és lisz- 

 tes magvak (faggyú, háj, szalonna, tepertő, 

 napraforgó-, tök-, kendermag, mák, dió stb.) 

 45 esetben madárkalácscsá egyesítve, egyebütt 

 pedig külön adagolva kerültek az etetőkbe. 

 Két helyen a lenyúzott dúvadak húsával etet- 

 ték a czinegéket. 



A magevőkre is kiterjedő etetés gabona- 

 hulladékkal, czirok-, köles-, muharmaggal és 

 tengeridarával történt. 



Az évi fogyasztás vértesi Tóth Imre selmecz- 

 bányai etetőin 80 liter kendermag, 2 kg tök- 

 mag, 5 kg napraforgó és 4 kg marhafaggyú volt. 



Az etetők látogatói főképpen czinegék — 

 szén-, kék-, barát-, fenyves- és búbosczinege 

 — helyenként 50 — 100 is egyszerre. Továbbá 

 csuszka, fakúsz, fakopáncs, feketerigó, erdei 

 és fenyőpinty, meggyvágó, veréb, czitromsár- 

 mány, sordély. Mindezek az üvegkerettel védett, 

 BERLEPscH-rendszerü készülékeken észlelve. 



A karókra rakott gyékényből készült „etető- 

 eresz" -re ezeken kívül rájárt az őszapó czinege 

 (Aegitlialus caudatus L.) is, mely a zárt ete- 

 tőkbe nem száll s többnyire csak az olvasztott 



kästen, 23 Fensterfutterkästchen) und 32 

 andere, häuslich hergestellte Apparate. Unter 

 letzteren waren ausser 15 „Futterdächern"; 

 offene Kisten, auf Bäumen angebrachte Bretter- 

 dächer v. CHERNELSche Gitter-Fütterungs- 

 apparate, Veranden-Tische, auf Bäume und 

 unter Hausdächeru aufgehängte Kürbiss- 

 schalen, auf Draht hängende Holzwipfchen 

 von Hühnereigrösse. Letztere benützte königl. 

 Forstrat Julius Laqler in Visegrád zum Fern- 

 halten der Sperlinge. Diese herum seh wan- 

 kenden Näpfchen wurden nämlich nur von 

 Meisen, nicht aber von Sperlingen besucht. 

 M. Tapsony in Zilah befestigte zu ähnlichem 

 Zwecke die Talgbrocken auf l / t m langen 

 Bindfaden, u. zw. auf dem Dachboden des 

 Gartenhauses, wo dieselben von Meisen stets 

 aufgesucht und unbehelligt verspeist wurden. 



Auf einem Orte — Körmend, A. Sipos — 

 wurden auch die mit geronnenen Futtersteinen 

 begossenen Fichtenbäumchen angewendet. 



Die zum Verfüttern benützten Fettstoffe, 

 öl- und mehlhaltige Kerne (Talg, Speck, 

 Sonnenblumen- und Kürbiskerne, Hanfsamen 

 Mohn, Walnüsse etc.) wurden in 45 Orten 

 als Futtersteine vermengt, ansonsten unver- 

 mischt in die Futterapparate gesetzt. An 2 

 Orten fütterte man die Meisen mit Raubtier- 

 kadavern 



Den Samenfressenden wurden Getreide- 

 abfälle, verschiedene Hirsensämereien und 

 Maisschrot dargereicht. 



Der jährliche Nahrungsverbrauch auf den 

 Fütterstellen des Emerich v. Tóth in Selmecz- 

 bánya : 80 Liter Hanfsamen, 2 kg Kürbis- 

 kerne, 5 kg Sonnenblumenkerne und 4 kg 

 Rindertalg. 



Die Fütterstellen wurden vorwiegend von 

 Meisen — Parus major, coeruleus, palustris, 

 ater und cristatus — stellenweise in Scharen 

 von 50 — 100 Köpfen besucht. Ferner kamen 

 Sitta, Certhia, Dendrocopus, Turdus merula ; 

 Fringilla coelebs und montifringilla, Coco- 

 thraustes, Passer, Emberiza citrinella und ca- 

 landra. Alle diese wurden in den durch Glas- 

 scheiben geschützten v. BERLEPscH'schen Appa- 

 raten beobachtet. 



Die aus Stangen, Ästen und Strohmatten 

 hergestellten Futterdächer besuchte aber 

 ausser den erwähnten Arten auch die Schwanz- 

 meise (Aegithalus caudatus L.) welche sich 

 in geschlossene Futterapparate nicht hinein- 



29* 



