L'Ufi 



túlságosan szűkszavú, hanem még tárgyi hiba 

 is van benne s ez a kékvércse fészekaljának 

 három-nég] tojásban való megállapítása. Rey 



úgy látszik csak a gyűjteményében levő fészek- 

 aljakat vette tekintetbe s az irodalmat nem- 

 csak crrevouatkozóan, de általában is csak 

 igen szűkös mértékben használta fel, daczára 

 annak, hogy idevágó saját megfigyelései nem 

 voltak. 



Fischer A.: Cerehneis vespertinits (Linn.). 

 Zeitschrift f. Oologie, XI. 1901, p. 168. 



„Mult év május végén a Lech ligetekből, 

 Augsburg mellett öt tojásból álló fészekaljat 

 kaptam. A fészek négy méter magasságban 

 egy közepes nagyságú fenyőn volt elhelyezve. 

 A rendkívül typikus rajzolatú tojások gyengén 

 vöröses színűek, igen finoman foltosak és első 

 tekintetre fölismerhetek, mint a kék vércse 

 tojásai. 



Méretek 36X285 mm, súly L34 gr." 

 A szinguláris fészkelőhelyek közé tartoznék, 

 de Goebel a tojások nagysága és súlya között 

 fönnálló ellentét alapján kétségbevonja a meg- 

 figyelés helyességét. 



Dresser H. E. : A manual of palaearctic Birds. 

 London, 1902, p. 550. 



„Fákon fészkel, gyakran elhagyott fekete 

 varjú- és szarkafészkekben, s júniusban három- 

 négy tojást rak. Méreteik r45Xl'16 inch." 



Hibás és hiányos tárgyalás, melyben Coch- 

 rane és Rey adatai ismerhetők fel. 



Dr. Hennicke R. K. : Die Raubvögel Mittel- 

 europas. Gera-Untermhaus, 1903, p. 90. 



„A kék vércse előszeretettel fészkel régi 

 szarkafészkekben, faodvakban, sziklaüregek- 

 ben és partomlások lyukaiban, éppen úgy, 

 mint a vörös vércse. Május végén vagy június 

 elején négy-öt tojást rak a nőstény, melyek 

 átlagos nagysága 36X29 mm. A fiak szürkés- 

 sárga pehelylyel borítottak." 



Az „Üj Naumann" helyes és téves adatai, 

 az utóbbiak még tetézve avval, hogy Naumann 

 sejtelme a sziklaüregekben való fészkelés 

 lehetőségéről itt már tényként szerepel. 



Dr. Arriqoni degli Oddi E. gróf: Manuele 

 di Ornitologia Italiana. Milano, 1904, p. 74. 



ganz korrekt. Dieselbe ist nicht nur allzu 

 knapp abgefasst, sondern enthält auch direkte 

 Fehler, so die mit 3— 4 Eiern als vollständig 

 angegebene Gelegeanzahl. Wie es scheint, 

 zog Hey nur die in seiner Sammlung befind- 

 lichen Gelege in Betracht und benützte die 

 einschlägige Literatur nur in sehr beschränk- 

 tem Masse, trotzdem er selbst über keine eige- 

 nen Beobachtungen verfügte. 



Fischer A.: Cerchneis respertinus (Linn.). 

 Zeitschrift für Oologie XL 1901, p. 168. 



„Ende Mai vorigen Jahres erhielt ich von 

 den Lechauen bei Augsburg ein Gelege (fünf 

 Eier) vom Abendfalken. Das betreffende Ge- 

 lege wurde einem Horste entnommen, welcher 

 zirka 4 m hoch auf einer mittleren Fichte 

 stand. Die äusserst typisch gezeichneten Eier 

 sind schwach rötlich, sehr fein gefleckt, auf 

 den ersten Blick als solche des Abend falken 

 zu erkennen. 



Maasse : 36 X 285 mm. Gewicht: 134 g." 



Würde den singularen Brutstellen zugehö- 

 ren, doch wird die Richtigkeit der Beobach- 

 tung von Goebel bezweifelt, u zw. auf Grund 

 des Gegensatzes, welcher zwischen dem 

 Gewichte und den Maassen der Eier be- 

 steht. 



H. E Dresser: A manual of palaearctic 

 Birds. London, 1902, pag. 550. 



„Nistet auf Bäumen, oft in verlassenen 

 Rabenkrähen- und Elsternestern und legt im 

 Juni 3 — 4 Eier. Die Maasse betragen 1 -15X 

 1.16 inch." 



Unrichtige und mangelhafte Darstellung, 

 in welchen Cochranes und Reys Daten erkennt- 

 lich sind. 



Dr. C. R. Hennicke: Die Raubvögel Mittel- 

 europas. Gera-Untermhaus, 1903, p. 90. 



„Die Rotfussfalken nisten gern in alten 

 Elsternestern, in Baumhöhlen, Felsenrissen 

 und Erdspalten, ähnlich wie die Turmfalken. 

 Ende Mai oder Anfang Juni legt das Weib- 

 chen seine vier bis fünf Eier, die im Durch- 

 schnitt 36X29 mm messen. Die Nestjungen 

 sind in graugelblichen Flaum gehüllt." 



Richtige und unrichtige Daten nach dem 

 „neuen Naumann" , letztere noch damit er- 

 gänzt, dass Naumanns Vermutungen bezüglich 

 des Brütens in Felsspalten hier schon als 

 Tatsachen behandelt sind. 



Conte Dr. Arrigoni degli Oddi: Manuele di 

 Ornitologia Italiana. Milano, 1904, p. 74. 



