JUS 



ként fákon is szokott fészkelni, különösen 

 magas fűzfákon, azonkívül faodvakban, ha 

 azok elég nagyok, sziklaüregekben stb." 



Naumann adatainak e csodálatos variácziójá- 

 ban kulminál az az irányzat, mely saját meg- 

 ligvelésck hiányában valamely elismerttekintély 

 már sokszorosan elvariált tárgyalása nyomán 

 újabb eredeti formájú tárgyalást kivan nyúj- 

 tani. Innen ered azután, hogy a síkságnak 

 ez a jellegzetes madáralakja specziális domb- 

 én hegyvidéki madárként van feltüntetve. 

 Naumann ismeretes sejtelme a sziklákon való 

 fészkelésről egyenesen föszabálylyá válik, mi- 

 nek következtében a kék vércse oekologiája 

 tökéletesen hamis színben van feltünietve. 

 Ez a tárgyalás valósággal klasszikus példáját 

 nyújtja annak, hová vezethet az irodalmi 

 források elégtelen és kritika nélkül való fel- 

 használása. Egyébként még Radde magas fűzfái 

 ismerhetők fel ; a tojásméretek a Key félék. 



Reiber : Materialien zur einer Omis bal- 

 ccmica. III. Görögország. Wien, 1905, p. 326. 



..A szárazföld sík részeiben egybehangzó 

 jelentések szerint átvonulása alkalmával min- 

 denütt előfordul. 



Dr. KRüPERrel egyetértőleg tökéletesen való- 

 színűtlennek tartom, hogy E. vespertinus fész- 

 kelne Görögországban. Lindermayer és Mühle 

 gróf idevágó adatai nem állják meg helyüket 

 és nincsenek bizonyító példányokra alapítva." 



A földrajzi elterjedés szempontjából emlí- 

 tésreméltó adatok. 



Goebel H. : Erythropus vespertinus. Zeitschrift 

 für Oologie und Ornithologie. 1905, p. 45. 72. 



151 tojás közül, melyekből 130-at magam 

 gyűjtöttem, csak 28-nak van 132 cg-nál nagyobb 

 súlya. Mindezek a tojások oly méretekkel 

 bírnak, melyek egyik vagy másik irányban túl- 

 terjednek az átlagokon. 



Evvel szemben Fischer A. úr a Lech 

 ligeteiből kapott tojásokat, melyek méretei 

 360X28 5X134 cg. E fészekalj méreteihez 

 viszonyítva a súly oly nagy, hogy önkény- 

 telenül is kételyeket fakaszt aziránt, hogy 

 tényleg Erythropus vespertinus tojásoké? 



den Eigentümer verjagt. Sonst legt er auch 

 seinen Horst auf Bäumen an, gern auf hohen 

 Weiden; auch in Baumhöhlen, wenn sie gross 

 genug sind; in Felsspalton u. a." 



In dieser merkwürdigen Variation der Nau- 

 MANNSchen Daten kulminiert jene Richtung, 

 welche in Ermangelung eigener Beobachtun- 

 gen auf Grund der schon vielfach variierten 

 Darstellung einer anerkannten Auktorität noch 

 eine neuere, der Form nach originale Darstel- 

 lung geben will. Auf diese Weise kommt es 

 dann, dass dieser Charaktervogel der Ebene 

 als ein spezieller Bewohner des Hügel- und 

 Berglandes hingestellt sind. Naumanns bekannte 

 Vermutung über das Nisten in Felsspalten 

 wird hier zur Ilauptregel, weshalb die Öko- 

 logie des Rotfussfalken in gänzlich falsches 

 Licht gestellt wird. Diese Darstellung ergibt 

 ein wirklich klassisches Beispiel dafür, wohin 

 die ungenügende und kritiklose Benützung 

 der Literaturquelleu führen kann. Ansonsten 

 sind noch Raddes hohe Weiden zu erkennen; 

 die Eiermaasse sind die REYSchen. 



0. Reiser: Materialien zu einer Omis bal- 

 canica. III. Griechenland. Wien, 1905, p. 326. 



„ Den ebenen Teilen des Festlandes fehlt 

 er auf seiner Wanderung nach übereinstim- 

 menden Berichten wohl nirgends. 



Das Brüten von E. vespertinus in Griechen- 

 land halte ich in Übereinstimmung mit Dr Krü- 

 per für durchaus unwahrscheinlich. Die An- 

 gaben Lindermayer und Graf von der Mühles 

 hierüber sind nicht stichhältig und es liegen 

 denselben keinerlei Beweisstücke zugrunde." 



Bezüglich der geographischen Verbreitung 

 erwähnenswerte Daten. 



Goebel H.: Erythropus vespertinus. Zeitschrift 

 für Oologie und Ornithologie 1905, p. 45, 72. 



„Unter 151 Eiermaassen, die von Eiern 

 genommen sind, von denen ich persönlich 

 130 ausgehoben habe, überschreiten das Ge- 

 wicht von 132 cg bloss 28 Stück. Alle diese 

 Eier zeichnen sich durch Maasse aus, welche 

 in der einen oder anderen Richtung stark das 

 Durchschnittsmass aus den gewogenen und 

 gemessenen Eiern übertreffen. 



Nun finde ich aber als Mass eines vom 

 Lechfelde Herrn A. Fischer ' zugetragenen 

 Geleges 36"0 X 28"5 X 134 cg. Dieses Gelege 

 besitzt so niedrige Maasse bei so schwerem 

 Gewicht, dass es unwillkürlich Zweifel wach- 

 ruft an seine Zugehörigkeit zu E. vespertinus. 



