* 95 



Men hos Bjergfinken er den brune Form ulige hyppigere end 

 den blaa, der snarere maa betegnes som sjælden og næppe 

 nogensinde fremtræder med saa klare Farver, som man ofte 

 finder hos Bogfinken. 



Krislianiq, den 26. Februar 1923. 



ANMELDELSER. 



Henning Weis: KÆRHØGE. iagttagelser fra vestjydske ynglepladser. 



G. E.C.GADS FORLAG, KØBENHAVN 1923. 



Udgivet med Understøttelse af Carlsbergfondet ved 

 P. JESPERSEN og Å. VEDEL TÅNING. 



I en af D. O. F.'s første Udflugter deltog en ung 15aarig Discipel 

 Henning Weis, der straks tiltrak sig de Ledendes Opmærksomhed 

 ved den glødende Interesse, han lagde for Dagen over for Studiet af 

 Fuglene. Gennem hele sin tidligste Ungdom anvendte han al sin 

 Fritid til at studere Fuglene baade i Bøger og i Naturen, og da 

 han var Skolen kvit, færdedes han saa at sige altid ude og skaffede 

 sig en saadan Viden om vor Fauna, at den Opmærksomhed, han 

 fra første Færd tiltrak sig, hurtigt forvandledes til noget andet og 

 mere hos de faa, der fik den Glæde at lære ham nærmere at kende 

 og oplevede at færdes med ham ude. Beskeden og mandig i Kraft 

 og Sind, aarvaagen og kritisk i Iagttagelser og Slutninger var han 

 saa tiltrækkende og indtagende, som kun ganske enkelte, og skønt 

 intet laa ham fjernere end at søge at virke tiltrækkende, har Henning 

 Weis blandt sine Venner efterladt et Minde om sin Personlighed, 

 der stadig vil faa Billedet og Savnet af ham til at træde frem for 

 dem, naar det forundes dem at se de Syner og opleve de Glæder, 

 som kun Naturen kan give, og som de have nydt sammen med ham. 



Vanskeligheder syntes ham kun til for at overvindes, men han 

 kæmpede helst ene; saaledes ogsaa i den sidste Kamp med den 

 langvarige Sygdom, der sluttelig tog hans Liv. Det var Weis saa 

 ligt, at han i den lukkede sin Dør af for alle undtagen sine aller- 

 nærmeste. 



Man forstaar godt, at de to Venner, der nænsomt have besørget 

 Udgivelsen af hans efterladte Manuskript, fristes til at sammenstille 

 hans Virken og Navn med Fabers, og uvilkaarligt mindes man 

 Brehms Ord ved dennes Død: Er starb zu fruh fur seine Familie, 

 zu fruh fiir sein Amt, zu friih fiir seine Freunde und viel zu fruh 

 fiir die Wissenschaft. Er vereinigte was sich bey wenigen Menschen 

 zusammenfindet, einen scharfen Blick, einen unermudlichen Fleiss, 



