120 



Fuglene med paa Arbejdspladsen, hvor jeg saa dem og begyndte 

 at indlede Salgsforhandlinger med Soldaterne. Til at begynde 

 med forlangte de en urimelig Pris, men til Slut blev vi dog 

 enige, og jeg fik den 16. August Hvepsevaagerne hjem i Hotellets 

 Have; her sad de hele Dagen bundne ved lange Kæder, saa de 

 havde det ret frit i den dejlige Park, og om Natten sov de i et 

 lukket Lysthus. 



Den 14. August havde jeg mærket dem med Ringe fra det 

 ornithologiske Institut i Salzburg, og de fik Nr. 899 og 900. Jeg 

 kunde nu glæde mig over dem mange Timer daglig; vi blev svært 

 gode Venner, og jeg tog en hel Række Fotografier af dem. 

 Da jeg havde haft dem et Par Dage, maatte jeg give dem Navne 

 og kaldte først den ene Garibaldi; men det syntes Italienerne 

 ikke om, og jeg benævnte dem da efter et Par fra Verdenskrigen 

 kendte Personligheder og vil benytte Forbogstaverne til Navnene 

 i min fremtidige Omtale af dem. Nr. 899 fik Navnet L. (Lu- 

 dendorfT) og Nr. 900 Navnet H. (Hindenburg). H. var ældre end 

 L., hvilket jo altid er Tilfældet med Hvepsevaagerne, som be- 

 gynder at ruge, naar første Æg er lagt. Paa en Del af de tid- 

 ligste Fotografier ses tydeligt, at H. har faaet fuld Fjerklæd- 

 ning, medens L.s Hoved endnu er helt dunklædt; denne saa i 

 den første Tid ret pudsig ud med det laadne Hoved, men det 

 varede ikke ret længe. H. var meget mørkere end L., som var 

 et meget lyst Eksemplar, med næsten cremefarvet Hoved og 

 Overkrop. L. var langt den kønneste, idet H. næsten var hale- 

 løs; L. havde nemlig, medens Fuglene endnu var hos Soldaterne, 

 hvor de ofte længe ad Gangen sad alene i en lille Kasse, moret 

 sig med at pille Halefjerene af H. 



Jeg fodrede dem med Kød, udblødt Brød, Kartofler, og som 

 en ekstra Delikatesse fik de ofte Druer og Melon etc. De var i 

 det hele taget ikke Kostforagtere og derfor meget nemme at 

 have. Vand havde de altid, men drak saa at sige intet. 



Parken laa lige ud til Alfarvej, og der var ofte mange Til- 

 skuere, naar de blev fodrede eller jeg paa anden Maade beskæf- 

 tigede mig med dem. Der var ofte livlig Diskussion om, hvad 

 det var for Fugle, og Italienerne vilde absolut have, at det skulde 

 være »Aquila«. Naar jeg sagde til Italienerne, at jeg vilde give 

 Fuglene Friheden, naar jeg syntes, de var modne dertil, blev de 

 helt vrede; de mente ikke, man kunde give saadanne »skadelige 

 Rovfugle« Friheden; de vilde tage altfor mange Smaafugle, som 



