123 



Da jeg kom tilbage, sad L. et andet Sted, hvorfra den lidt efter 

 fløj bort, og det gentog sig nogle Gange, indtil den endelig syn- 

 tes at være falden til Ro i et ret lavt Fyrretræ, hvor jeg forlod 

 den Kl. 6. 



2. September. Jeg mødte i Skoven Kl. 8. Da jeg var kom- 

 men lidt ind i Skoven, opdagede jeg H. siddende i et Træ; jeg 



kaldte paa den, men den syntes straks ret ligeglad; lidt efter 

 snakkede den dog med mig, idet den knurrede, som de plejede, 

 naar vi hilste paa hinanden, og de glædede sig til Mad. Ved at 

 lokke med Maden fik jeg den til at komme ned, men den be- 

 tænkte sig længe, inden den kom hen til mig og tog Føden af 

 min Haand. Det glædede mig at se, at den ikke var slet saa 

 dristig som før; thi jeg indsaa, at Faren for dem ligger i deres 

 Dristighed over for Mennesker, som de jo endnu kun kender 

 fra den gode Side. Da der af de italienske Soldater er særlig 

 mange i Byen for Tiden, og de er slemme til at dræbe alle Dyr, 

 især Fugle, kan Hvepsevaagernes Stilling være ret truet. Med 

 Hensyn til at skaffe sig Føde er jeg ikke saa bange for dem, 

 det gaar nok; jeg saa jo, hvor flinke de var til at finde Humle- 

 boet etc, saa Sulten skal nok lære dem det, de mangler i den 

 Retning. Da H. havde faaet et rart lille Maaltid, fløj den langt 

 bort, saa jeg tabte den af Syne og derfor gik for at lede efter 

 L. Medens jeg gik og saa efter den, hørte jeg Musevaager skrige 



