hluboké, někdy dosahuje třetiny jeho výšky. Distální konce paramer silné 

 a spíše tupé, ne tenké a niťovité. Membrána hypopygia se štětinkami. 



Z našich druhů sem patří С achrayi, С pallidicornis, С fascipermis a С siib- 

 fasciipennis. Některými znaky dospělce i larvy 4. instaru je blízký podrodu 

 Silvaticulicoides rovněž С dispersus, ten však má jinak uspořádané antenální 

 senzily. 



Druhy obou podrodů Wirthomyia a Silvaticulicoides jsou v klíči a v systema- 

 tické části zařazeny do podrodu Oecacta. Dalším studiem se však ukázalo, že se 

 jedná o podrod, který je svým nízkým stupněm homogenity diagnostických 

 znaků nesrovnatelný s ostatními podrody. Přesvědčivé důkazy o oprávněnosti 

 vyčlenění některých skupin druhů do samostatných podrodů přineslo právě 

 studium larev 4. instaru. 



Studium larev čeledi Ceratopogonidae (duchova 1977, 1979) potvrdilo 

 i některé další otázky vyšší klasifikace čeledi na úrovni podčeledí a tribů: 



a) Opodstatněnost podčeledi Palpomyiinae, na rozdíl od systému Wirtha 

 a kol. (1974), který triby a rody sem patřící zařadil do podčeledi Ceratopogo- 

 ninae. 



b) Neopodstatněnost sloučení podčeledí Forcipomyiinae a Dasyheleinae, jak 

 provedl ve svém systému Remm (1975). 



c) Opodstatněnost povýšení podčeledi Leptoconopinae na samostatnou čeleď 

 Leptoconopidae. 



d) Opodstatněnost tribu Culicoidini, na rozdíl od Remma (1975), který sloučil 

 tento tribus s tribem Ceratopogonini. Rada larválních znaků ukazuje dávnou 

 divergenci uvedených tribů. 



143 



