Kukla 



Kukla (obr. 63) zobrazuje na svém povrchu do značné míry obrysy téla 

 dospělce (pupa obtecta). Typické jsou pro ni keříčkovité útvary (dýchací 

 aparát typu kutikulárních zaber), umístěné po stranách hrudi za hlavou. 

 Svérázně je utvářen také zámotek kukly. 



Délka těla kolísá od 2 do 5 mm, se zámotkem dosahuje až 8 mm. 



Zámotek je přibližně kapsovitého nebo střevícovitého tvaru. U většiny 

 druhů na něm můžeme rozlišit kuželovité pouzdro a svrchní příkrov (obr. 64 A) . 

 Spodní okraj příkrovu slouží к přichycení к podkladu. Vpředu je příkrov 

 otevřený polokruhovitým nebo okrouhlým otvorem. Okraj otvoru (obr. 66) 

 bývá zesílený a uprostřed, při hřbetní straně zámotku, z něj vybíhá různě 

 dlouhý a různě široký rohovitý výběžek (obr. 63 C— F). Jindy je naopak při 

 hřbetní straně hluboko vykrojený a převážná část hrudi a hlava kukly zůstáva- 

 jí obnažené. U střevícovitých zámotků rohy příkrovu srůstají, takže přední 

 okraj zámotku tvoří límcovitý útvar (límeček). Předivová vlákna zámotku 

 mají různou tloušťku a elasticitu; v některých případech jsou jednotlivá vlákna 

 dobře patrná a v předivu mezi nimi zůstávají otvůrky nebo okénka (obr. 

 66 C, H), jindy jsou jen ztěží rozeznatelná a otvory mezi nimi jsou vyplněny 

 amorfní hmotou. U podčeledí Gymnopaidinae a Prosimuliinae má zámotek va- 

 tovitý charakter (obr, 63 A). Pouzdro a příkrov nejsou rozlišitelné a na plsťo- 

 vitě propletená vlákna, ovinutá okolo celého těla kukly, bývají často nalepena 

 drobná zrnéčka písku. 



Na vlastním těle kukly nalezneme nejcennější určovací znaky na hrudi. 

 Všímáme si zejména utváření dýchacích keříčků, hrudních hrbolků a hrudních 

 trichomů. Dýchací keříčky (obr. 64 C, tab. II— VI) umožňují získávat kyslík 

 z vodního i atmosférického prostředí. Při určování si všímáme jejich větvení 

 a počtu jejich větví — dýchacích vláken. Hrudní hrbolky (obr. 64 hb) jsou 

 kutikulární struktury na hřbetní straně hrudi. Diagnosticky cenná je jejich 

 hustota, způsob rozmístění, velikost a tvar (tab. VII, VIII). Hrudní trichomy 

 jsou řídce rozestaveny mezi hrudními hrbolky. U jednotlivých druhů se mohou 

 lišit svoji délkou, tloušťkou a způsobem větvení (obr. 64 D). 



Obr. 64. A — Odagmia monticola, zámotek, к — pouzdro, 1 — okrajová lišta, o — přední okraj, 

 p — příkrov. В — Eiisimulium costatum, povrchové struktury hrudi, b — báze kutikulárních 

 zaber, hb — hrbolky, t — trichomy. С — Odagmia variegata, totéž, hl — hrbol u báze dýchacího 

 keříčku, k. ž. — dýchací keříček, kutikulární žábry. D — hrudní trichomy. a — Eusimulium 

 cryophilum, Ъ — E. latipes, с — E. carpathicum, d — E. bertrandi, e — E. brevidens, f — E. oligo- 

 tuberculatum. E — hlavová schránka. F — chaetotaxie zadečku, a — chaety při zadních okrajích 

 hřbetní strany zadečkových článků, b — trny při zadních okrajích hřbetní strany článků, 

 с — d — šupinovité trny při předních okrajích hřbetní strany článků, e — koncové trny, 

 f — chaety při zadních okrajích břišní strany článků, g — hákovité trny při zadních okrajích 

 bři.^ní strany. 



155 



