SYSTEMATICKÉ POSTAVENÍ A KLASIFIKACE ČELEDI 



Linné řadil druhy muchniček, které popsal {reptans a equina) do rodu Culex. 



V roce 1802 pro ně Latreille ustanovil samostatný rod Simulium, který New- 

 man v roce 1834 povýšil na čeled {Simulites). Někdy používané pojmenování 

 Melusinidae Meigen, 1800 bylo zavrženo nomenklatorickou komisí jako ne- 

 platné. 



V rámci dlouhorodých bezkřídlých představuje tato čeleď, zahrnující celo- 

 světově něco přes 1000 známých druhů, morfologicky i biologicky ostře 

 ohraničenou, homogenní skupinu. Na základě recentních forem možno jen 

 ztěží vymezit postavení muchničkovitých mezi ostatními čeleděmi podřádu. 

 Podle některých plesiomorfních znaků (např. hlava larvy podčeledi Gymno- 

 paidinae) lze soudit, že se jedná o jednu z vývojových větví čeledi Chironomidae, 

 která se specializuje na parazitický způsob života, podobně jako je tomu v pří- 

 padě čeledi Ceratopogonidae. 



Dnešní vysoký stupeň specializace muchniček v okruhu chironomoidních 

 forem dlouhorohých je výsledkem dlouhodobého procesu, který započal 

 patrně v polovině mezozoika. Paleontologické nálezy z oligocénu se v pod- 

 statě již neliší od dnešních forem. 



Skutečnost, že rody jižní polokoule {Austrosimulium Ton., Paraaustrosimulium 

 Wyg. a Cosc.) mají více plesiomorfních znaků a méně apomorfních než druhy 

 severní polokoule, vedla Rubcova (1974) к domněnce, že proces vývoje čeledi se 

 začal odehrávat na jižních pevninách Země. Z toho, že v tropickém pásmu, 

 a v teplých krajích vůbec, žije mnohem méně druhů než v chladnějších ob- 

 lastech Jihu a Severu, lze dojít к závěru, že kolébkou vývoje byly nejjižnější 

 okraje, popřípadě chladné horské oblasti pevnin jižní polokoule. 



Na severní polokouli pronikala čeleď zřejmě přes horská pásma s polední- 

 kovým průběhem. Např. přes Kordillery se mohly dostat některé druhy z Jižní 

 Ameriky až na Aljašku a odtamtud přes severní Asii do severní Evropy a v době 

 ledové i na území CSSR. Z Austrálie a Nového Zélandu se mohly na naše 

 území dostat druhy migrující do Evropy přes Sundské souostroví, zadní Indii, 

 Himálaj, íránskou vysočinu a Kavkaz nebo Malou Asii. Výraznou roli při 

 této migraci mohla sehrát také hostitelská zvířata, zejména stěhovaví ptáci. 

 Adaptací takto vzniklé severské větve na nové životní podmínky se \^víjela 

 především svérázná a mnohotvárná skupina holarktidy — tribus Simuliini. 

 Podle Rubcova (1974) se čeleď dělí na 4 podčeledi: Parasimuliitiae (1 rod), 

 Gymnopaidinae (2 rody), Prosimuliinae (6 rodů) a Simuliinae (více než 50 rodů). 



V podčeledi Simuliinae rozlišuje Rubcov 5 tribů: Austrosimuliini, Cnephiini, 

 Eusimuliini, Wilhelmiini a Simuliini. 



Z nomenklatorického hlediska však zůstává v čeledi mnoho nedořešeného. 

 Mezi systematiky se střetávají již delší dobu dvě protichůdné tendence — 



168 



