3. Chrysops caecutiens (Linné, 1758) — Bzikavka slepoočka 

 Obr. 117 C2, 118 A, 125 B, tab. IX d, e 



Linné, 1758, Syst. Nat.. p. 602 (Tabanus); htgubris Linné. 1761, Fauna Succ, p. 464 (7a- 

 banus); ludens Loew, 1858, Verh. zool.-bot. Ges. Wien, 8: 628; f. meňdionalis Stiobl, 1906, 

 Mem. R. Soc. esp. Hist. nat., 3 (1905): 277; hermanni Kröber, 1920, Zool. Jb., 43: 117; var. 

 irifenestratm Krober. 1920, ibid.. р. 119; Olsufjev, 1937: 76, 1977: 152; Chvála a ко., 1972: 

 118. 



Obličej žlutý, s leskle černými hrbolky, noh)- celé černé. Zadeček $ (obr. 

 125 B3) žlutý, na 2. tergu s černou kresbou \' podobě štíhlého obráceného pís- 

 mene V, které se dotýká předního i zadního okraje terga; u jižních populací 

 je černá kresba často patrná jen při předním okraji (f. ludens). Zadeček ^ 

 prakticky celý černý. Křídla (tab. IXd, e) s velkou vrcholovou skvrnou, zabí- 

 rající téměř 3/4 žilky R4, křídla ^ tmavší se zakouřenými bazálními poli. 

 Velikost 7—10 mm. 



Larvy se vyvíjejí ve vlhké zemi, \' březích stojatých a tekoucích vod, někdy 

 přímo ve vodě; larvu a kuklu popsal Ježek (1970). Místy velmi hojný druh 

 u vod v lesnatých oblastech, vystupuje i do hor. Na jihu úzenn' již od poloviny 

 V, výskyt do počátku IX. Samice napadají člověka a tcplokrevné živočichy 

 často i kolem západu slunce. Laboratorně zjištěn přenos tularémie. 



Zeměpisné rozšíření: Celá Evropa a prakticky celá Asie s \ý)imkou její 

 nejvýchodnější části, na jihu zasahuje do Íránu a Mongolská. 



Výskyt v CSSR: Po celém území, místy velmi hojný. 



4. Chrysops viduatus (Fabricius, 1794) 

 Obr. 123 Bl, Cl, 125 C, tab. LX f, g 



Fabricius, 1794, Ent. Syst., 4: 374 {Tabanus); pictus Meigen, 1820, Syst. Beschr., 2: 70; 

 quadratus Ivleigen, 1820, ibid., р. 70; novus Schiner, 1868, Novara Reise, Dipt., р. 103; jninor 

 Szilády, 1917, Arch. Naturgesch., A, 83 (4): 119; Olsufjev, 1937: 78, 1977: 154 (pictus); 

 Chvála a kol., 1972: 121. 



Obličej žlutavý, s leskle černými hrbolky, střední a zadní holeně hnědé. 

 2. tergum u obou pohlaví žluté, ? (obr. 125 C3) s malou středovou trojúhelní- 

 kovitou nebo oválnou sk\rnkou při předním okraji, S (obr. 125 C4) s velkou 

 černou skvrnou, která splý^^á s černou kresbou 1. terga. Křídla (tab. IXf, g) 

 s velkou vrcholovou skvrnou, zabírající asi 3/4 žilky R4. Velikost 7—11 mm. 



Larvy se vyvíjejí ve březích vod nebo přímo \e vodě, ale i ve vlhké zemi dale- 

 ko od vody. Larvu a kuklu popsal Ježek (1970) pod jménem С pictus. Hojný 



307 



