Velmi podobný předešlému H. muehlfeldi, ale celkově tmavěji zbarvený 

 druh, obličej a tváře převážně černě ochlupené, bazální články tykadel černo- 

 šedé a notopleurální hrbolky černé, jen výjimečně slabě nahnědlé. Čelo $ 

 širší, index 1 : 4,5 —5. Zadeček s výraznou rozšířenou černou kresbou, u $ 

 zabírá černý středový pruh nejméně 1/3 šířky 2. terga, n ^ 1/5 až 1/4. Rezavě 

 hnědé skvrny na bocích zadečku často se stříbřitým nádechem, někdy rezavé 

 skvrny jen na 2. tergu, nebo celý zadeček černý se šedavou kresbou (var. 

 bisignata). Genitálie ? obr. 134 A6, B6. Všechny facety c? přibližně stejně velké. 

 Velikost 13 -17 mm. 



Na podobných biotopech jako H. muehlfeldi^ ale spíše jarní druh, vyskytující 

 se dříve na jaře a po kratší dobu, od počátku V do konce VII, s maximem 

 výskytu počátkem VI. Larvu a kuklu popsali Chvála a Ježek (1969). Samice na- 

 padají člověka, koně a skot. 



Zeměpisné rozšíření: Prakticky celá palearktická oblast od Britských 

 ostrovů až po Kamčatku a Japonsko, v Evropě po celém území včetně severních 

 a jižních oblastí. 



Výskyt v CSSR: Všude hojný, s výjimkou horských oblastí. 



18. Hybomitra distinguenda (Verrall, 1909) 



Obr. 123 De, 134 A7, B7, 135 G 



Verrall, 1909, Brit. Flies, 5: 371 (Tabanus) ; Olsufjev, 1937: 165, 1977: 360; Chvála a kol., 

 1972:235. 



Robustnější druh oproti ostatním zástupcům skupiny H. bimaculata, rezavě 

 hnědé skvrny na 1.— 4. tergu jsou jednobarevně zlatožlutě ochlupené, 2. ter- 

 gum $ bez příměsi černých chloupků. Tmavý středový pruh výrazně sametově 

 černý a ostře oddělený od rezavého bočního zbarvení, o něco užší, zabírá 

 1/4 až 1/5 šířky 2. terga u ? a nanejvýše 1/8 3. terga u ^. Notopleurální hrbolky 

 černé nebo hnědé, čelo $ užší, index 1 : 5 —6, bazální články tykadel tmavé. 

 Genitálie ? obr. 134 A7, B7. Facety ^ v hořejší části očí zřetelně zvětšené, 

 ostrá hranice rozdělení však chybí. Velikost 14,5— 18 mm. 



Na vlhkých bažinatých biotopech u vod v nížinách hlavně v lesních oblastech 

 místy hojný, častější však ve vyšších polohách a oproti ostatním druhům této 

 skupiny vystupuje i vysoko do hor. Od 1. poloviny V jednotlivě až do poloviny 

 VIII, s maximem výskytu koncem VI, nevyskytuje se však nikdy masově. 

 Vajíčka byla sbírána na vegetaci u vod, larvu a kuklu popsal Ježek (1978a). 

 Samice napadají člověka a vyšší teplokrevné živočichy. 



Zeměpisné rozšíření: Druh známý z celé Evropy a Asie včetně Japonska. 

 Výskyt v CSSR: Po celém území včetně horských oblastí častý a místy hojný druh. 



337 



