Zeměpisné rozšíření: Celá jižní Evropa od Španělska po Turecko, Kavkaz a Zakav- 

 kazské republiky SSSR, ve stř. Evropě probíhá severní hranice rozšíření Švýcarskem, Ba- 

 vorskem a Rakouskem. 



Výskyt v CSSR: Dosud nezjištěn, ale jeho výskyt v horských oblastech, např. na Šumavé, 

 je možný. 



4. Tabanus bifarius Loew, 1858 



Obr. 140 D 



Loew, 1858, Verh. zool.-bot. Ges. Wien, 8: 595; rustica var. nigra Enderlein, 1925, Mitt. 

 zool. Mus. Berl., 11: 370 {Dasystypia) ; taurica EnderUen, 1932, Mitt. dt. ent. Ges., 3: 64 

 {Dasystypia); Olsufjev, 1937: 244, 1977: 202; Chvála a kol., 1972: 316. 



Černošedý až olivově šedý druh, se světle šedou nevýraznou kresbou za- 

 dečku, tvořenou světlým ochlupením a složenou ze středových trojúhelníčků 

 a malých okrouhlých bočních skvrn. Oči u obou pohlaví jen spoře světle 

 ochlupené, u ? se 3 (velmi vzácně 2), u á" se 2 páskami. Čelo $ úzké, index 

 1 : 5 —5,5, spodní hrbolek hnědý až žlutohnědý, střední hrbolek černý. Ty- 

 kadla u obou pohlaví rezavě hnědá až žlutohnědá, jen stylus 3. či. tmavý. 

 Koncový článek makadel bělavý, u (J až žlutošedý, poměrně štíhlý, se světlými 

 a černými chloupky. Hlava ^ širší než hruď, avšak není vpředu vypuklá, horní 

 facety velké a ostře oddělené od malých spodních. 2. a 3. tergum ^ na bocích 

 hnědavé. Velikost 12— 17 mm. 



Jižní teplomilný druh, obývající biotopy spíše stepního charakteru, od polo- 

 viny V do konce VII. Vývoj není znám, ale probíhá zřejmě i daleko od vody. 

 Samice napadají člověka, skot a koně, často ale i na květech spolu se samci. 



Zeměpisné rozšíření: Hojnýjihoevropský druh, velmi častý na ostrovech 

 Jaderského a Středozemního moře, pronikající do s. Afriky a východně do 

 Zakavkazska a Íránu. Severní hranice rozšíření v Evropě probíhá Rakouskem 

 a Maďarskem, odkud druh proniká uherskou nížinou až do Československa. 



Výskyt v GSSR: Jihozápadní a jižní Slovensko, kde je na vhodných biotopech častý. 



Landrock (1932) uvedl z Moravy omylem (viz Chvála 1964) další velmi 

 blízký druh této skupiny, T. lunatus Fabricius, 1794, který se od T. bifarius 

 liší tmavým spodním čelním hrbolkem $, bělavými a velmi silnými makadly 

 u obou pohlaví a žlutohnědou kresbou zadečku na bocích 1. —4. terga; popis 

 viz Chvála a kol., 1972: 312, obr. 94. Jde o jihoevropský druh, jehož výskyt 

 v ČSSR se zdá nepravděpodobný. 



357 



