KLÍČ DRUHŮ RODU PHILIPOMYIA 



(2) 3. či. tykadel (obr. 146 B2 — 3) oranžové žlutý, s nápadně zašpičatělým a dopředu 

 vystupujícím dorzálním výstupkem, stylus tmavší. 1. — 3. tergum na bocích široce 

 žlutohnědě zbarvené a zlatožlutě ochlupené, u c? s příměsí černých chloupků 

 \. P. graeca (str. 376) 



(I) 3. či. tykadel (obr. 146 C2 — 3) rezavě hnědý, dorzální výstupek méně výrazný, 

 pravoúhlý, stylus a často i vrchol 3. či. černý. 1. — 3. tergum na bocích hnědavé 

 zbarvené, světle a černé ochlupené 2. P. aprica (str, 376) 



1. Philipomyia graeca (Fabricius, 1794) 

 Obr. 118 B2, 146 В 



Fabricius, 1794, Ent. Syst., 4: 368 {Tabanus) ; ferrugineus Meigen, 1820, Syst. Beseht., 2: 

 60 (Tabanus); Chvála a kol., 1972: 488; Olsufjev, 1977: 187. 



Světle žlutohnědý druh, zadeček na 1. —3. nebo i 4. tergu na bocích široce 

 žlutohnědě zbarvený a světle zlatově ochlupený, středový pruh spíše černošedý 

 a na 2. tergu velmi úzký. Tykadla oranžově žlutá až světle žlutohnědá, pouze 

 stylus ztmavlý, jen výjimečně téměř černý. Celo $ úzké, index 1 : 4 —5,5, 

 nadtykadlové oblouky rovnoměrně úzké. Hlava á" malá, ne širší než hrud, a 

 všechny facety téměř stejně velké. Velikost 14— 20 mm. 



Stepní a lesostepní druh teplých jižních oblastí, na jihu Evropy jeden z nej- 

 hojnějších druhů, např. na ostrovech Jaderského moře, v mírném pásmu hoj- 

 nější hlavně na teplých vápencových biotopech. Od 2. poloviny V do konce 

 VII, jednotlivě ještě v VIII. Samice napadají hlavně koně, osly a skot, ale 

 i člověka, samci létají v rojích večer. 



Zeměpisné rozšíření: Středomořský druh, známý na jihu od Španělska 

 přes Francii a Balkánský poloostrov až do Turecka, severní hranice rozšíření 

 leží ve stř. Evropě ve Švýcarsku, Rakousku a Československu. V evropské části 

 SSSR nebyl zjištěn. 



Výskyt v ČSSR: Dosud znám pouze z jižních oblastí Slovenska od Podunajské nížiny 

 po Slovenské Rudohoří a Jihoslovenský kras, místy, např. na Kováčovských kopcích a v Zadie- 

 lu, téměř hojný. Jediný (í byl chycen v Čechách na Šumavě (Hartmanice, leg. Minář), jde 

 však nejpravděpodobněji o jedince zalétlého z Rakouska. 



2. Philipomyia aprica (Meigen, 1820) 



Obr. 146 G 



Meigen, 1820, Syst. Bcschr., 2: 37 (ТаЬапш) ; infuscatus Loew, 1858, Vcrh. zool.-bot. 

 Ges. Wien, 8: 608 {Tabanus); Olsufjev, 1937: 290 {Tabanus), 1977: 188; Chvála a kol., 1972: 

 446. 



376 



