Kukla 



Kukly (obr. 176 K, L) jsou většinou oválné, jedinou nápadnější strukturou 

 jsou dýchací stigmata na zadním konci těla. Jsou většinou holé, jen u rodu 

 Olfersia mají na povrchu pevné vzpřímené chlupy. Povrch je většinou hladký 

 a lesklý, někde však jemně skulpturovaný a tím zmatněly. 



VÝVOJ A BIONOMIE 



Vývoj je pro tuto čeleď příznačný. Larva prodělává celý svůj vývojový cy- 

 klus třemi instary v uteru mateřské samičky, kde je živena výměšky tzv. mléč- 

 ných žláz. Ke kladení dochází až těsně před kuklením. Larva je bělavá, jen 

 s výraznými tmavými zadními stigmaty. Je nepohyblivá a všeobecně již během 

 1 hodiny se změní v soudečkovitou kuklu, která postupně ztmavne až zčerná. 

 Právě tento poměrně rychlý vývoj způsobil, že starším autorům se celý proces 

 jevil jako snášení přímo kukel. Proto dodnes zůstává v latinském i českém ná- 

 zvosloví označení Piipipara či kuklorodky. Protože ani pozdější označení jevu 

 jako prostá larviparie se nezdálo přesné, bývá dnes tento způsob označován 

 jako adenotrofická viviparie. 



Další bionomické údaje mohou být v zásadě uváděny společně pro všechny 

 zástupce, výjimku tvoří především druh Alelophagus ovinus. Kukly se zpravidla 

 dostávají na zem, popřípadě zůstanou v hnízdech, ale u druhu Mclophagus 

 ovinus zůstávají přilepené v ovčí srsti. Období stadia kukly je v našich podmín- 

 kách velmi dlouhé. Všeobecně asi 270—300 dnů, u druhu Ornithomya chloropus 

 bylo v laboratoři zjištěno až 370 dní. Kratší doba je známa u druhů Lipoptena 

 červi a Aíelophagus ovinus. Proto mají všechny v našich podmínkách se vyvíjející 

 druhy jednu generaci do roka, s výjimkou posledně jmenovaného druhu. 

 Vliv tu má naše podnebí, teplota a střídání ročních dob. V tropech a teplejších 

 oblastech je situace odlišná, tam může být generací do roka více. Tropické 

 oblasti jsou vlastní kolébkou čeledi Hippoboscidae a diapausa se zřejmě vyvinula 

 až jako adaptace na nové podmínky při jejich šíření do oblastí chladných. 

 и severských druhů Ornithomya chloropus a O. fringillina bez zimního chladu 

 vývoj již vůbec neproběhne. Domněnky o větším počtu generací u ptačích 

 kuklorodek, odhadovaných podle opakovaného hnízdění hostitelů, nebyly 

 zatím potvrzeny ani pokusně (např. Hill 1963). 



Imaga si po vylíhnutí musí sama vyhledat aktivně svého hostitele. Jen 

 u špatně létajících druhuje to ulehčeno tím, že kukly zůstávají přímo v hnízdě 

 {Crataerina, Stenepteryx) nebo u bezkřídlých áruhůr. Melophagus]so\i nalepeny 

 v srsti. Imaga se líhnou většinou ve vyrovnaném poměru mezi pohlavími, 

 jen u druhu Lipoptena červi bývá samic dvakrát tolik než samců, u druhu Crataeri- 

 na pallida se uvádí až 4x více. Záleží však na tom, jak a kdy byly tyto údaje 



453 



