18 SIGNE OG SIGVAL SCHMIDT-NIELSEN. [1909 



ikke gjorde nogen motstand og som knapt nappede ordentlig efter 

 sluken. Kjøttet var gult, næsten voksagtigt, og blodlegemernes 

 mængde utg jorde omkring Vs av en normal fisks, saavidt dette 

 later sig bedømme av sedimentets høide efter 30 timers henstand 

 paa is. Blodet fra denne syke fisk viste A = 0,59° og kjøtt- 

 saften A = 0,70°. For begges vedkommende altsaa en uttalt 

 sænkning av det osmotiske tryk, om end mest utpræget for mu- 

 skelsaftens vedkommende. Dette eksempel, der av manglende an- 

 ledning til akvarieforsøk hittil er det eneste vi disponerer over, 

 viser at ogsaa for ferskvandsfiskenes vedkommende vigøren spiller 

 en stor rolle for de værdier man finder for frysepunktsdepressionen. 

 Man vil herav indse, at det er aldeles nødvendigt, at der til 

 undersøkeiser over fiskenes osmotiske tryk enten kun anvendes 

 aldeles nyfanget materiale i fuld kondition, eller ogsaa eksemplarer, 

 som gjennem længere tid er vænnet til akvarieliv. Er dette umu- 

 ligt er det hensigtsmæssigt at slakte fisken like efter fangsten, utta 

 indvoldene og opbevare den beskyttet saavel mot fugtighet som 

 tørke, indtil den kan forberedes til fremstilling av muskelsaft. De 

 postmortale forandringer behøver, som vi ved særskilte forsøk har 

 kunnet vise for flyndrer, torsk, sild, rør m. fl., en forholdsvis lang 

 tid, før de utøver en sikker maalbar indflydelse paa frysepunkts- 

 depressionen. De første 6 — 8 timer er man paa den sikre side, 

 og vi har eksempler paa, at saa ogsaa har været tilfældet efter 24 

 timer, noget som imidlertid selvsagt vil være avhængig av tempe- 

 raturen og den lethet, hvormed angjeldende fisks kjøtt autolyseres. 



Resumé: 



Ober den osmotischen Druck einiger Tel eo s tier und 

 seiner Abhångigkeit vom ausseren Millieu. 

 Die in der Litteratur bis jetzt veroffentlichten Untersuchungen 

 iiber die Gefrierpunktserniedrigung des Blutes und des Muskelsaftes 

 der Teleostier des Meeres und der Fliisse (resp. Binnenseen) zeigen 

 fiir die erstgenannten durchschnittlich Werle, die ein Paar Zehntel 

 Grad hoher sind als fiir die letztgenannten. Die Vermutung lag 

 deswegen nahe, dass die Teleostier des Meeres, wenn sie nach 



